Peatoimetaja veerg 06/19 (Triin Loide)

Viriseda ja liialdada mulle meeldib. Seda võivad kõik tunnistada, kes mind teavad, aga ma loodan samas siiralt, et tegelikult on aru saada, et ma olen oma praeguse olukorraga enam kui rahul. Olen suutnud pea peale pöörata inimesi keskeas (või keskmises eas, 30-60) tabava „aja kiirenemise“. Lastele tunduvad päevad pikad, nädalad eriti pikad ja aasta on terve igavik, sest nende aju on pidevalt töös õppimise, kohanemise, kogemisega. Täiskasvanuna langevad inimesed rutiini, mitte tingimata ainult nende endi „süü“ läbi, vaid peale seda, kui sa oled näinud tuhandet päikeseloojangut, ei tundu enam üksikud päikeseloojangud nii mõjusad; peale kahe tuhande filmi vaatamist ei ole süžeed enam nii ootamatud ning peale kümne tuhande raamatu lugemist hakkavad elemendid korduma, üksteise sisse sulama, üksteist varjutama ja nii ongi, et päevad muutuvad üksteise koopiaks…

Aga minul on aastaring märkamatult täis tiksunud – teie ees on kaheteistkümnes Reaktor, mille peatoimetaja on mul suur rõõm olla olnud. Ja see aasta on tundunud kümne aasta pikkusena. Just eile arutasin sõbraga, et tema ei suudaks seda rolli täita, sest … Noh, ütleme, et töö spetsiifika ei ole talle sobiv. Vastasin talle nii:

Triin Loide, [28.06.19 20:09]

Noh, selle vastu ma soovitan Reaktori peatoimetaja olemist.

Triin Loide, [28.06.19 20:09]

Umbes poole aastaga on ajud täiesti läbi kärssanud ja tekib teatud immuunsus.

Triin Loide, [28.06.19 20:10]

Ma soovitaks seda lausa budistliku nirvana-otsingu ühe etapina.

Triin Loide, [28.06.19 20:10]

See on kiirtee mõistmiseni, et kõik siin universumis on mõttetu, kaduv ja miski ei vääri erilist erutumist.

Triin Loide, [28.06.19 20:10]

Ära taha midagi, ära looda midagi, ära ole midagi.

Triin Loide, [28.06.19 20:10]

Loide apoteoos.

Ma usun, et üsna hea viis selle – aja kiirenemise ja rutiini – vastu võitlemiseks on keskeakriisi ennetada ning teadlikult enda ellu mõõdukas tempos uusi asju tuua. Mul on päris mitu asja nimekirjas, millega ma tahaksin tegeleda – ehk kunagi, kui mu energiavarud on lõpukorrale jõudnud ja ma vajan Reaktorist pausi. Lähitulevikus seda ilmselt ei juhtu, sest Reaktor annab rohkem kui võtab ning see energiahoog ning endorfiinilaks, mis mind peale iga numbri avaldamist valdab, on võrreldav mõne huvitava aine tarbimisega. Kuidas see kõik juunikuise Reaktoriga seotud on? Ei olegi, mul on suvine pingelangus ja mõtted laiali, anna kassile kast ja ta ronib sinna sisse, anna lollile kast ja ta ronib sinna otsa ja kukub vadistama.

Aga mida siis juunikuisest Reaktorist leida võib? Ma tahaks öelda, et üllatuslikult päris palju – tihtipeale tundub mulle nädal enne Reaktori ilmumist, et seekord tuleb üles panna lihtsalt valge Paintis tehtud .jpg kaaneks, peal comic sansiga tehtud kiri, et: „Seekord mitte.“ Aga nagu alati, siis imbuvad tekstid kivide alt ja vahelt välja, ülekoormatud toimetajad nokivad nad unetuse ja pohmelliga võideldes üle ning paiskavad pahaaimamatu ulmekogukonna ette.

Jutud – Glen Simsoni debüüt "Vanamehe tola". Glenil on veel mitu jutuideed varuks ning ma loodan, et ta kirjutab Reaktorile veel, esialgu kuulsin, et juba juulikuusse on ta planeerinud järgmise jutu ning see teeb mulle ainult rõõmu. Karmo Taltsilt on seekord kaks lühijuttu  – "Vabastamine" ja "Valusad mälestused", mis mõlemad tegelevad meie reaalsuse olemuse piiride kompamise ning selle reaalsuse õgvendamisega. Ja lõpuks Iti Tõnissoni "Kooljapää külavanem", mille inspiratsiooniks olen ma ise, mulle tundub. Juhtusin pahas tujus netist umbluud lugema, sõimasin, Iti juhtus tunnistama... Ja pealkirjaga "Kooljapää külavanem" on veel omakorda huvitav lugu – selle pealkirja mõtles välja Laura Loolaid, kelle aju ei puhka kunagi ja kes genereerib mõtteid, ideid ja ulmet nagu üks eriti usin väike AI (märkus Laura palvel: kuid reeglina ei tööta peremeesorganismi parimates huvides). Kuna ta ei osanud pealkirjaga "Kooljapää külavanem" midagi peale hakata, siis ta paiskas selle vabakasutusse. Iti haaras sellest kinni ja tegelikult ma loodan, et ehk haarab sellest veel keegi kinni ja me saame lõpuks mitu erinevat "Kooljapää külavanemat" ja mitu erinevat nägemust, et mis selle lustliku pealkirja taga peituda võiks...

Tõlkejuttudest on seekord Silver Sära poolt tõlgitud "Fantoomämblikud" ja katkend kirjastus Viiking poolt välja antud Howardi kogumikust "Põhjamere mõõgad", kus leidus ka üks ulmesugemetega lugu, mille Kristjan-Jaak Rätsep tõlkis. Kes tõlkida soovib, siis see andku ainult Reaktorile teada, meile pakuvad kaastöid nii välismaised autorid ise kui leidub ka vabavaras tekste, mida eestistada – ma ise heitlen Cory Doctorow tekstidega näiteks ning üritan juulikuisesse Reaktorisse vähemalt ühe loo tõlkida, miskipärast tundus hea mõttena küberpunki ette võtta... See, tähendab, ei olnud kuigi hea mõte, mõjub enesehinnangule hävitavalt, kui tund aega kahte lauset tõlgid.

Igasuguseid arvustusi ja karvustusi on meil ka seekord, Weinberg luges lisaks Reaktorile ka Triinu Merese uut jutukogu ning kupatasin Martin Nõmme kinno rootsi filmi "Uskumatu" vaatama. Tea Roosvald käis larbil ning Miikael Jekimov sattus kinno "Tumedat Fööniksit" vaatama. Jekimoviga on ka sellekuine intervjuu, sest vahepeal võttis ta nagu muuseas kätte ja pani ilma suurema vaevata kinni 2019 aasta ulmejutuvõistluse. Üleüldse on ulmikud viimasel ajal tublid, kes kaitseb magistritöö ja saab Master of Science Fictioniks, kes  asutab oma kirjastuse ja saab  muuhulgas ka EKL romaanivõistlusel teise koha...

Tõnis Hallaste karvustused ei laekunud ka see kuu, aga anname andeks – MA töö kirjutamine ja kaitsmine tühjendab kõik energiavarud.

Kohtumiseni Estconil!

Tervitades

Triin ja toimetus

Kaanepildi autor on Gerli Carol K.

Mälestused: Sõbrad meenutavad Tartsi

Taavi Kalju: Tartsiga kohtusin esimest korda kas 2000 või 2001 Estconil. Pigem võis see olla 2000, mis oli mulle esimene, Tarts oli vist juba 99 Estconil käinud. Igatahes Mustjõel kui Estcon oli veel kahe päevane.

Aga Tartsiga heaks sõpradeks saime me 2003 Estconil, mis olid Väätsal. Kuna mul oli küüti vaja, siis kuidagi sattus nii, et Tarts korjas mu Tallinnast peale. Oli tal üks vana ja logisev Ford Transiti-romu. Kuna kaubikusse palju reisijaid ei mahu, siis olime kahekesi ning sattusime jutuhoogu. Tarts juba on selline sõbralik inimene kellel jagub juttu igast teemast. Reis Väätsa Tallinnast pole just eriti pikk, aga me suutsime selle päris pikaks venitada, sest pärast Tartu maanteelt ära keeramist suutsime ära eksida ja nii me kihutasime mööda kitsaid soodevahelisi kruusateid päris pikalt. Lõpuks õnnelikult kohale jõudnuna jätkus lobisemine juba õllekannude taga. Mingil ajal tuli mul kange tahtmine Väätsa jahimaja ees olevasse linnuvaatlustorni ronida. Tarts küll keelitas, et pole mõtet, kukun alla jne, aga mul noore mehena veri kees, seega mingi 6-8 õllepudelit seljakotti ja ronisingi üles. Ilus vaade ümbritsevatele soodele oli sealt. Ja mingi paari-kolme minuti pärast oli kuulda kerget ähkimist ning ka Tarts oli värisevate jalgadega üles saanud. Nimelt kartis Tarts koledasti kõrgust ning ega ma teda eriti hiljem rohkem redelite või puude otsas ronimas polegi näinud, ka mitte oma maatükil Arukülas. Ikka pidi keegi teine ronima kui oli vaja kuhugi ronida. Istusime seal tornis kuni pimedani ja arutasime kõiki maailma asju. Õlled olid igatahes ammu otsa saanud kui alla tulime. Eks juttu jätkus ka järgnevateks päevadeks ja ka tagasisõiduks Tallinna.

Hiljem toimus selliseid istumisi, kus arutasime kõikidest maailma asjadest nii paar korda aastas. Küll erinevates Tartsi korterites Mustamäel, Järvel ja Lasnamäel, mis olid ilgelt akvaariume täis tuubitud, nii et liikumagi ei mahtunud, erinevates baarides ning hiljem juba ta oma majas Igasugu vee-elukate kasvatamine oli nimelt Tartsil suureks kireks. Kahjuks Tartsi viimane unistus, 200-liitrine akvaarium mida ta tahtis maja teisele korrusele ehitada, ei saanudki teoks. Lianne sõnul jubid saabuvad siiamaani riburada pidi. Ning Tartsil ei lõppenud kunagi jutt otsa.

Kahju, et enam kunagi ei saa Tartsiga maha istuda ja kõigist maailma asjadest rääkida, kuulata ta humoorikaid jutustusi Vene sõjaväest või eesti politseist 90ndate alguses. Muuseas sõjaväes pole Tarts tegelikult kunagi käinud, aga ta suutis neid lugusid nii värvikalt rääkida, et paljud uskusid et Tarts oligi Vene sõjaväes. Aga ega Tarts ei luisanud kah, tegelikult olid need sõjaväe jutud hoopis ta vanema venna läbielamised Vene sõjaväes. Samas politseis oli Tarts ise töötanud, 90ndendate alguses reapolitseinikuna. Ta vanem vend, nii kümmekond aastat vanem, töötas juba vene ajal miilitsas ning kui eesti vabaks sai kutsus Tartsi politseisse tööle, Tarts oli siis 19-20. Tartsi vend töötab vist siiamaani politseis.

Kristjan: Esimene tutvus oli vist ühel ammusel Estconil, kui ta väitis, vestlusringis, et ta nimi on Tarts: ja kui inimese nimi võib olla Parts, siis miks mitte ka Tarts. Järelikult oli see ilmselt perioodil 2003-05 kui Parts oli peaminister. Aga eks neid naljakaid seiku meenub seoses temaga palju nagu see kui ta tuli aastal 2007 tartu ulmekokkutulekule ja ma arvasin et ta on see kirjanik Tarmo Teder. Küsisin et kas sina kirjutasid romaani "Onanistid".  Ta vastas mulle et ei, tema pole SEE kirjanik Tarmo Teder ja mõtlesin, et äkki häbeneb, aga pärast tuli välja et oligi teine isik. Nukravõitu detailina meenub ka ta FB post pärast mu mullusele Estconile järgnenud kuumarabandust: Ilmselt mitu asja kokku - palav ilm, vähene magamine ja last, ent ei pruugi mitte least olla - iga pole enam see, et mitu aega järjest purjutada. Pole mõeldud moraalilugemisena (khm, kes kurat olen mina, et siinkohal moraali lugeda, eks ole), vaid tuleb kalendrist aastaarvu vaadata ja tõdeda, et... Peamine, et kõik on vonksus ja jätkame veel pikki aastaid. See jäi viimaseks korraks kui teda elusast peast nägin.

Kuskil 2009 või nii istusime Viimsis Hargla verandal ja arutasime, et mis tänavanimi see "Soosepa" küll on... Ma ütlesin et: "Kõlab nagu soss-sepp". Tarts teatas, et tal on väga kahju, et ehitusbuum on möödas (tookord oli masuaeg), muidu võiks rajada sellise piirkonna mille nimi on Soss-Sepa elamurajoon ja kus asuvad raskesti ligipääsetavad, viletsasti ehitatud majad. Akvaariume ma mäletan ka tema elukohalt Järvelt. Lisaks neile olid veel ka kaks vene tsarinnade järgi nimetatud emast kassi, kelle eest akvaariumid olid nii kinni pandud, et kalu püüdma ei pääsenud.

Margus Makke:  Tarmo Terder aka Tarts oli lahe säga, seda nii otseses kui ka kaudses mõttes. Otseses mõttes siis tema pikad vuntsid, mida ta alati keerutas, ei olnud küll sägalikud (pikad ja peenikesed jätked), kuid nende keerutamine oli tal justkui alateadvuslik vajadus. Kaudses mõttes, nojah, lahe säga on isik, kes igas olukorras jääb iseendaks ning sealjuures ei lähe nõmedaks ja seda suutis Tarts alati, isegi kui ta oli nn A-kaines olekus. Ainukesed korrad, kui ta häält tõstis, oli kui Estconide ajal mõnel paneelil publiku jutt muutus liiga suureks ja siis peaaegu alati oli distsiplineerivaks Tartsipoolne valjuhäälne hõige: "SILENTSIUM".

Kui aus olla, siis sajandi algupoolel Tartsi väga ei tundnudki, loomulikult sai tolleaegsetel Estconidel trehvatud, aga pikemaid arutelusid eriti ei tekkinud ja kas ma toona oleks osanudki väga rääkidagi, eks ma ole ju kogu elu olnud introvert, kelle rääkima saamiseks on vaja palju alkoholi või väga head sõpra. Sõpradeks saime vist mingi 2007 või isegi 2008, kui jaurasime mingilt Tallinna ulmikute kogunemise järgselt mööda linna ringi enam vähem poole hommikuni, igatahes väljas hakkas juba valgeks minema toona. Minul vist oli see suur au teiste mulle tundud ulmikute seast, et Tarts oma esimese ulme loo saatis ja seda lugeda ja kommenteerida palus, loodetavasti see ehk ilmub ka lõpuks trükis, kuigi oletan, et Tarts ise seda avaldada ei tahtnud. Mingi aeg oli pikem paus, kus ta käis harva ulmikute kogunemistel. Kuid peale seda kui ta Liannega tuttavaks sai ning Arukülla elama läks sai taas tutvusi uuendatud. Umber kolm aastat tagasi sai esimest korda Arukülas käidud, toona aitasin Tartsil keldrit lammutada. Viimased kaks aastat olen nii Jaanipäeval kui ka tema sünnipäevadel käinud. Kahjuks seekordne jaanipäev oli juba ilma temata. Estconidel Udutalus sai ikka tema majakese juures grillimas ja niisama juttu puhumas käidud.

Metsavana: Mina kohtusin Tartsiga teadlikult esimest korda 2010. aasta Estconil. Ta oli seal hirmus lõhkises Motörheadi särgis ning sai sauna ees põhjalikumalt „12 toolist“ ja ulmest räägitud. Hiljem õpetas ta mind aga viinale pekki kõrvale sööma. Ta tuli nimelt üks talv Ovele külla, pudel viina ja pekikäntsakas käes ja tõestas, et see pole mitte mingi rõvedus, vaid päris mõnus asi. Veel meenub kord, kui temaga ühest maapoest aastaid tagasi pudeli viina ostsime ja selle ka teel baaslaagrisse kohe kehasse keerasime. Toona avastasin ka, et Tarmo oli üsna pädev IT-mees, kes oli sellel alal omajagu praktiseerinud ja igasuguseid huvitavaid seiku läbi elanud. IT asjadest rääkisime temaga viimati üle interneti kui ta enda kutsekooli jaoks suuremat virtuaalserverite clusterit ehitas ja minult ühe tarkvara alal nõu uuris, kuna olin seda EENetis hiljuti tööle pannud.  Päris vahva oli ka see, kui ta Facebookis vahel õhtuti hoogu sattus ja muusikat jagama ja kommenteerima kukkus. Therion on näiteks üks bänd mille ma ilmselt sedamoodi avastasin. Oma sünnipäevale kutsus ka iga aasta ja ma mõtlesin alati, et küll ma jõuan ja lõpuks näed ei jõudnudki.

Jüri Kallas: Kui ma hakkasin meenutama, millal ma Tartsiga tuttavaks sain, siis kõige varasem vestlus meenub mulle Baltconilt. Samas, ma olen üsna kindel, et me olime kohtunud ka enne 2004. aastat...

Baltconi lõpust meenub olukord, kus parklas Tartsi autos metall möirgas ning siis Tarts ja mitu teist karvast auto juures musa nautisid. Pärast sõitsime veel Tartsiga koos Tallinna, autos mängis Kino ja me rääkisime vene ulmest, ajakirjast Jesli jne. Osaliselt ka seetõttu, et ma uurisin, kuidas ta ajakirja nii operatiivselt kätte saab, et kas Tallinnas kusagil müüakse. Selgus, et Tarts töötas laeva peal ja käis seetõttu mitu korda kuus Piiteris, et sealt siis kogu aeg ostis.

Seekord Tallinna sõites oli ka juttu, et ta võiks saarel käies ka meile külla jõuda, sest tal siin sugulased ja sama kant ju. Kuid kokkuvõttes ta ei jõudnudki. Korduvalt see teema küll tõusis, küll ühelt poolt, küll teiselt poolt, aga asjaks ei läinudki. Eks ma tegelikult ju mõistan – kui mina Pärnus vanematel külas käin, siis ega minulgi suurt muuks aega/tahtmist pole.

Ja kui olmest rääkida, siis meenub mulle üks palavamaid Estcone Saarjärvel. Aastat kindlalt ei mäleta, aga see oli hästi soe suvi. Nägin siis kuidas Tarts mõrralinast kotti koos õlledega järve uputab. Küsisin, et mis mõte sel on? Äsja oli mul kallis kaasa vees käinud ning selle kuumaks supiks ristinud. Mispeale Tarts pidas mulle pika ja õpetliku loengu vee kihtidest, sügavusest jne. Seejärel ulatas mulle õlle ja küsis, et kas on soe? Või on mõnus ja jahe? Tuli nõustuda, et päris jahe ja meeldiv on.

Füüsiliselt saimegi kokku peamiselt Estconidel ja mõnikord ka Tallinna kõrtsiõhtutel, aga seda enam on ehk meelde jäänud virtuaalne suhtlemine. Eriti just ulmekirjanduse ja raskemuusika teemadel. Mäletan, et ühel ööl sai härjalt (ilmselt Metsavana) FB seinale postitatud musavideosid. Et algas kõik süütult, et mis on ja mis pole gooti metal, aga lõpuks käidi ikka igasugu asju läbi ning varastel hommikutundidel lõpetasime me Ungari progega.

Ja kui muusika, laulmine ja ulme kokku panna, siis meenub mulle üks viimaseid Estcone, kus inimesed öösel taaskord laulma kippusid. Suure maja ette olid kogunenud traditsioonilisemad laulusõbrad ja siis ühe metsaäärse kämpingumaja juurde oli kogunenud seltskond, mille ma kõrva järgi ristisin Tartsi nimeliseks meestelaulu seltsiks. Sealt metsa äärest kostis ikka sellist madalat ja mehist jorinat. Mingil hetkel see meestelauluselts seal laulis ning refrääni ajal, ilmselt ohtra lauluõli mõjul, läks laul lappama, et osa seltskonda laulis edasi sama laulu, aga osa läks koos refrääniga sujuvalt teisele laulule üle. Mingi salmi pidasid nad niimoodi vastu, enne kui keegi märkas ning tuleb tunnistada, et ega see väga kakofooniline polnudki...

Lõpetuseks tahaksin aga öelda seda, mis mul enne matuseid ja ka hiljem peas on keerelnud. Meenutasin, mis ma meenutasin, aga ma ei suutnud meenutada, et keegi oleks Tartsiga tülitsenud. Jah, kui ma seda matuste järel rääkisin, siis mulle mingeid episoode räägiti, aga see tundus ikka selline ebatõsine oleavat. Mis tülis! Ma tegelikult ei suutnud isegi meenutada, et keegi oleks Tartsi taga rääkinud... ja seda ulmefändomis, kus kõik erilised klatšimoorid on!?

Hea mees oli.

Järelhüüd Ponile (Jüri Kallas)

Jüri Pino. Erakogu

3. juuli 1970 – 23. juuni 2019 – need kuupäevad on ühe mehe algus ja lõpp. Füüsiline algus ja lõpp, sest olen üsna kindel, et Jüri Pino püsib me meeltes veel kaua.

Ehk mäletavad teda ka ulmeinimesed, sest Jüri Pino oli ka meie inimene, ulmeinimene. Ise oli ta selles asjas küll tagasihoidlik ja meenutas, kuidas ta Estconil end alati kõige rumalamana tundis. Võib-olla tundiski, aga käis vahemalt kahel Estconil ning ka mitmel Marduse kõrtsiõhtul. Seltskond olevat vahva olnud ja üritused ise ka meeldinud.

Jüri Pino, kes sõpradele, tuttavatele, kolleegidele oli enamjaolt lihtsalt Poni. Mees, kellest esmahetkel jäi mulje kui muhedast nalja- ja napsumehest. Jah, napsust ja heast toidust pidas ta lugu küll ning nalja tegi ja lõõpis samuti, aga kui Poniga pisutki suhtlesid, siis koorus sealt midagi enamat välja ning said aru, et tegu on märksa tõsisema inimesega. Aga eks sageli ole nõnda, et klouni silmad on kurvad.

Tutvusin Jüri Pinoga 90ndate esimeses pooles ning meid ühendasid AS Zetti väljaanded Liivimaa Kuller ja Favoriit. Suhtlesime ning selgus, et mees loeb samuti ulmet. Hiljem selgus, et isegi kirjutab. Varjunime Juris H. Poni all avaldas ta Liivimaa Kulleris suisa kolm ulmelugu. (Arvan, et ma ei teinud siin erilist kuritegu ning ei paljastanud suurt saladust, sest pseudonüüm on ju enam kui läbinähtav.) Poni kirjutas ulmet rohkemgi ja mõne oma ulmelaastu avaldas ta vist isegi juhtkirja pähe ning üsna mitu läks ka kaduma.

Mäletan, et kunagi küsisin, et kas ta on veel ulmet kirjutanud ja siis ta rääkis, et on küll, et saatis sinna ja tänna neid ning ei avaldatud ja käsikirjad kaotati ära, et ju polnud olulised. Suhtumises kirjutatud teksti oli Jüri Pino pigem ajakirjanik kui kirjanik. Tundus, et kirjutamine tuli talle kergelt – ta kirjutas ja unustas ning läks elu ja kirjutamisega edasi. Kuid see (näiline?) kergus ei rikkunud tekste. Neis oli mõte, sageli mitu, aga mis peamine – need olid läbimõeldud ja mõnusad lugeda.

Pisut hilisemast ajast meenub, kuidas me Poniga kunagi jõulude eel kusagil kaubandusasutuses trehvasime. Mõlemal olid tülpinud näod peas, et palju inimesi ümberringi ja mingi ärritav sundostlemine. Poni käis välja geniaalse mõtte – kaubamajades-kaubanduskeskustes peaks olema nn meestehoid, kus mehed saaksid paari õllega oodata oma ostlevat peret või muidu naistuttavaid. Et las nemad poodlevad, mehed aga istuvad kenasti meestehoius ning kõik on rahul ja rõõmsad.

Jüri Pino töötas mingil ajal Postimehes. Üks sealne vestlus on mul samuti meeles, see avab väga kenasti Poni suhtumist ulmesse. Olin kirjastuse Elmatar toimetaja ja eks interneti-eelsel ajal tuli pidevalt lehetoimetustes käia, raamatud ja muu taoline materjal kotiga kaasas, suhelda vajalike inimestega ning muidu promo teha ja püüda asju lehte saada.

Poni oli ka kuidagi kultuuriga seotud ning ma toppisin talle paar krimkat pihku, et järsku ta...? Et leheneeger ikka liimile läheks, siis olin alatu ja sõtkusin ka ulmepedaali ning rääkisin, et kohe tuleb meil Lovecrafti kogu. Ja siis Poni teatas, et selle ta ostab, seda ta ei ole nõus tasuta võtma, sest see on oluline!

Foto: Margot Sepp

Intervjuu: Miikael Jekimov – jutuvõistluse võitja Annelinna kivimüüride vahelt (Triin Loide)

Ulmikutele pole su kaval pilk ja alati sõbralik olek võõrad, aga kõik Reaktori lugejad ei tea sind (kuigi oled meile väga häid lugusid kirjutanud). Räägi endast natuke  - kes sa oled, kust sa tuled?

Isa poolt eestlane, ema poolt korealane, olen kogu elu Annelinna kivimüüre esindanud. Erialalt olen rahvaluuleteadlane, eks tuleneb sellest, et just lood-jutud on alati läinud hinge ning soovin nende tähendust mõista. Töötasin pikalt keeltekoolis inglise keele õpetajana, nüüd olen Mänguasjamuuseumis teadur. Kirjutama hakkasin juba lapsepõlves – peamiselt tuntud muinasjuttude omi variante, hiljem sain teada et niimoodi see rahvajuttude vestmine käibki – eks see ulme juurde suunaski.

Ilmselt oleks natuke narr küsida, et kuidas jõudsid raamatuteni (“Nad eksisteerivad ja kunagi võtsin ühe kätte ja edasine on ajalugu…”), aga kuidas jõudsid ulmeni? On sul ehk meeles esimesed kokkupuuted ulmega?

Selles osas pean tänama vanemaid. Isa-ema panid tuppa riiulid püsti ja igaks sünnipäevaks-jõuluks kingiti mõni raamat. Isal oli juba korralik (laste)raamatukogu olemas, uurisin põhjalikult seda. Venna omi lugesin ka. Lapsepõlvest mäletan, et peamised lemmikud olid muinasjutud – mida pikemad, seda paremad. Sealt maalt oli ka lihtne ulme ja fantaasia žanride peale edasi minna ning ülikoolis folkloristika peale suunduda.

Vot esimest kokkupuudet ei mäleta, aga vaieldamatu lemmik on siiani “Sõrmuste isand”. See on üks esimesi nö suuri raamatuid mille läbi lugemist mäletan, olin umbes kümnene (lõin kohe pärast Vennaskonna filmi hambad kaande). Keskmaalt see temaatika ja ind külge jäidki.

Kirjandusteaduses on küll levinud seisukoht, et kirjanik ja tema looming tuleks üsna rangelt lahus hoida, aga keda see ikka huvitab – kes sa kirjanikuna oled? Mis su eesmärk on, kui sa teksti lood? Kui üldse on, muidugi.

Ma ei tea kas ma selle seisukohaga küll täiesti nõustun, sest paljudel juhtudel annab kirjaniku taust ja isik meile pildi sellest millise mõttega ta on teose kirjutanud ning mis teda on mõjutanud. Aga selles suhtes olen päri, et ühte ei peaks teise tõttu hukka mõistma.

Minu mõte on alati see, et kõige tähtsamal kohal loos on tegelased. Üritan neid sügavamalt uurida ning värvikalt kujutada. Olen sellel arusaamal, et (ükskõik mis meediumi) tegelased peaksid lugejale-vaatajale-mängijale korda minema, me peaksime hoolima mis nendega loos juhtub, jagama nii nende võite kui kaotusi. Mõnegi raamatu panen käest põhjusel, et peategelane lihtsalt ei köida ning temas pole midagigi, millega samastuda. Mulle meeldivad taolised tegelased kellega tahad kõrtsis mõne õlle juua ning kuulata mida ta maailmast arvab. Kõik ei pea ilmtingimata moraalselt head olema, lihtsalt mitmetahulised ja köitvad.

Teine tahk millele kõige enam keskendun on loo maailm. Püüan olustikku luua elavalt, niimoodi, et lugejale joonistuks maailm silme ette ning ta kogeks seda koos tegelas(te)ga kes seal rändavad. Tõenäoliselt on see mõjutatud (arvuti) rollimängudest, arvan, et mu parimad kogemused ongi olnud säärased kus käid tegelaste seltskonnaga maailmas ringi ning kuuled neid üksteisega tögamas. Loomulikult ei saa unustada ka teisi külgi – lugu ennast, butafooriat, dialoogi, keelt, aga usun, et kui saad hästi välja arendatud tegelased ja endasse tõmbava maailma paika, on ülejäänud lugu üsna varmas ise kirjutamise-lugemisega kaasa tulema.

Millised kirjanikud või žanrid sind kõige rohkem mõjutanud on? Mida ise kõige rohkem kirjutada armastad?

Tõenäoliselt ulme ongi, eriti fantaasia. J. R. R. Tolkien oli üks esimesi kirjanikke, kes sügavale hinge pitseri jättis. Üldiselt olen üritanud lugeda avaralt. J. D. Salinger ja Ernest Hemingway on alati meeldinud, nagu ka Charles Bukowski dialoogid ja huumor. Koomiksites kaldun Marveli poole (klassikutest Chris Claremont, viimastest aastatest Brian Michael Bendis, Dan Abnett ja Andy Lanning), niisamuti meeldivad Neil Gaimani Sandmani ja Bill Willinghami Fables’i sarjad. Luule on ka südamele lähedane – Alfred Lord Tennyson, Walt Whitman, iirlased W. B. Yeats ja Oscar Wilde. Sisulises ja keelelises mõttes üritan igast loetud teosest vaadata ja õppida, aga eks me kaldumegi nende poole kes kõige enam naudingut pakuvad. Muidu ise armastan ulmet kirjutada, aga sealmaal annab samuti erinevaid alamžanre proovida, mida olengi üritanud teha.

Kes sul Eesti kirjanikest lemmikud on? Nii ulmikutest kui ulmevälistest?

Eesti kirjanduses olen kõige enam ehk sellise nö etnokirjanduse lainel olnud. Kunder, Jaik, Kreutzwald, Tammsaare. Eks see tuleneb ka erialast. Tänapäevastest kirjanikest meeldivad Hargla, Kivirähki, Õnnepalu teosed. Ausalt öeldes pole ma eriti sügavalt kodumaist kirjandust lugenud, peaasjalikult selles mahus ja neid autoreid keda ülikooli kursused rõhutasid. Eks tuleb mingi hetk seda külge parandada. Kaasulmikuid, eriti Tartust, üritan ikka toetada, väga rõõmustav on näha ja lugeda mida teised kirjutavad. Kuna mu enda stiil ja temaatika on üsna erinevad, siis ongi mõnus uurida eesti kaasulmikute kirjatöid.

Mida hindad kirjanduses kõige rohkem?

Ma arvan, et peamiselt naudingut? Või noh, saan aru, et osa kirjandust ongi selline, mida loed lihtsalt uuenduste ja stiili pärast ja nägemaks kuidas on üldse võimalik kirjutada. Aga üldiselt kuna tegu on meelelahutusega – eriti just ulmekirjanduse puhul – mis võistleb kõigi ekraanide ja säärasega, siis peaks teos just paeluma. Nagu mõne filmi või sarja puhul, kui ikka käima ei lähe ja natist kinni ei haara, pole erilist ajendit hambad ristis jätkata. Peaasjalikult vaatan tegelasi ja maailma (sarnaselt sellele kuidas üritan ise kirjutada), kui nood kaks on köitvad, olen nõus investeerima. Süžee suhtes olen vabama meelega, nagunii kipub kaasaegne populaarne ulmekirjandus olema sündmustikult üsna laialivalguv (tegevus pole punktist A-B, peamiselt “midagi juhtub igal pool”). Keelt ei maksa muidugi unustada, lugemine on üks põhilisi viise kuidas enda seda külge rikastada ning osa raamatuid olengi lugenud vaid selle pärast, et näha kuidas autor keelt kasutab.

Millised rubriigid on sulle Reaktoris enim meeldinud? Milliseid alati loed? Mis võiks meie järgmine püsirubriik olla?

Ehkki iga kuu alguses ei õnnestu tervet numbrit läbi lugeda, loen alati vähemalt igast rubriigist ühe-kaks näidet ja siis nädalate jooksul neid mis alguses kahe silma vahel jäid. Artiklid ja jutud on alati väga põnevad, tekib mingi ülevaade sellest mis hetkel kodusel ulmemaastikul toimumas. Üheks huvitavaks rubriigiks on (juttude) arvustused. Kuigi iga kord arvamustega ei nõustu, hindan seda, et analüüse on esitatud ning näen kuidas teise pilgu läbi juttu-filmi-mängu vms näha. Õppimise koha pealt on tänuväärne vaadata seda kuidas teoste erinevaid külgi lahatakse ja mida teised rõhutavad.

Töötad Tartu Mänguasjamuuseumis – räägi sellest õige lähemalt. See tundub üks ütlemata põnev ametikoht.

Töötan teaduri kohal, nüüd juba veidi üle aasta. Võimas on, ja huvitav tõesti. Kollektiiv on hästi tore. Mina aitan muuhulgas näitusi kokku panna, kirjutan tekste ja tõlgin, haldan raamatukogu. Ekskursioone viin samuti läbi, peamiselt inglis- ja venekeelseid, vahel ka meie omas. Mõned näitused on andnud võimalusi käsitleda mänguasju, mis enda lapsepõlves vahele jäid – näiteks mudelautodest ma pisikesena erilises vaimustuses ei olnud, aga nüüd oli põnev teise pilgu alt vaadata. Aasta alguses panime Barbie näituse püsti, selle nuku tausta uurimine oli samuti lahe. Võin soovijaile põhjalikku Barbie-ajalugu rääkida. Olgu, Keni kah.

Kirjutamise poole pealt on tegu väga inspireeriva paigaga. Vahel näed mõnda mänguasja ja mõtled, et sellest saaks jutu jaoks küll midagi päris vinget kokku panna – veidike putitada, veidike üle võlli tausta lisada, ja ongi ilmekas tegelane olemas. Viimase jutuvõistluse aurupungi jaoks ammutasin kahe tegelase puhul allikat just muuseumis nähtud mänguasjadest.

Mida sa tööst vabal ajal teed? On sul mõni põnev hobi?

Kirjutamine ongi. Praeguseks on küll tegevusest välja kasvanud midagi enamat kui hobi, sellega tahan ikka potentsiaalselt täiskohaga tegelda ja kaugele jõuda. Kuna arvuti on üsna kapsas ja miskeid võimsaid mänge (isiklikud lemmikud on Bioware’i ja nüüdseks tegevuse lõpetanud Telltale’i rollimängud) välja ei vea, tuleb aega teisiti sisustada. Üritan vähemalt pooltel nädalapäevadel mingi korraliku aja  valmis kirjutada, minu jaoks tähendab see seda, et kirjutan kuni ära väsin või kavandatud stseen läbi saab. Pärast tööd-trenni tund-paar kõpitseda on üsna hea. Naljakas, trenniga on ka kirjutamisprotsessi tulnud teatud distsipliin – nõnda nagu ühte ei jätaks vahele, ei taha/tohi ka teist. Üsna palju vaatan jalkat – hoian Liverpoolile pöialt.

Millist maailmalõputeooriat hindad kõige tõenäolisemaks?

Keerame planeedi tuksi. Pole ehk nii vürtsikas kui auklike nägudega zombied kelle peal vibulaskmise peent kunsti harrastada või müstilisi kalliskive otsima tulev Thanos, aga vaadates seda mis probleemid meil looduse säilitamise ja kliimasoojenemisega on, siis tundub see kahjuks üks kõige rohkem häirekelli käima löövaid murekohti.

Kas tulnukaid ja/või AI-d tuleks karta või loota nendega kohtumist?

Ideaalis näeksime ju alati tulevikuühiskonda säärasena, kus tulnukad, AI-d ja inimesed on kõik ühiskonda integreerunud ja saavad üksteisega ilusti läbi. A la Tähesõjad või Mass Effecti universum. Aga nagu ajalugu ja iga hea jutt on näidanud, on igal rassil ja kultuuril omad agendad ja uskumused, mistõttu on ennatlik eeldada, et kõik kohe sõbraks saavad. Me ei saa omavahelgi läbi, mis siis veel tulnukatega. Huvitav oleks muidugi, pigem loota ja siis edasi vaadata.

Millal su esimest raamatut lugeda saaks, oo jutuvõistluse võitja?

Mingit tähtaega ei tahaks ette seada. Ma olen pigem seda tüüpi kirjutaja, et võtan loo üles ja vaatan kuhu see edasi kasvab. Kui on romaani mõõtu, siis on ühel hetkel näha ja teada. Mulle meeldib nokitseda, vahel mõni suurem jutt kõrvale panna (eriti kui toppama jääb) ja hiljem, isegi mõne kuu pärast tagasi tulla ja uue pilguga edasi kirjutada. Aga ütleme niimoodi, et üks lugu on hetkel tublisti suuremat mõõtu ja mastaapi kui novellivõrse. Mitte küll valmimisjärgus, aga suunda sihin sinnapoole küll.

Võõravihast on palju räägitud ja ma ei saa jätta Kroonikat tegemata – on sul kunagi oma kaugete juurte tõttu mingeid probleeme olnud?

Lõbusaid ja vähem lõbusaid. Lapsepõlves oli ikka nii, et mis teistsugune, see näpuga välja. Sellest saab muidu ajaga üle ja ega noid inimesi väga ei meenutagi enam. Täiskasvanuna on aeg-ajalt ikka ette tulnud, aga mitte säärastel viisidel, et keegi poejärjekorras röögatab ja teise sappa läheb või et mõni kurikakangelane parklas kultuuriviktoriini esitab. Vahel on kusagil kõrtsileti ääres mõni purjus tüüp jaurama tulnud, mõnikord olen bussis või tänaval vürtsikaid väljendeid kuulnud, aga noh, kuivsööt ulmejutu dialoogi ja mõne põmmpea-tegelase algmaterjaliks. Enamjaolt on Tartu rahvas normaalne :) Välismaal pole küll mingeid probleeme olnud.

Mida teeksid kümne miljoni euroga?

Kirjutaksin täiskohaga. Tõenäoliselt reisiksin ka kõikjale kuhu süda kutsub, aga peamiselt oleks see mõnus väljund pühenduda kirjutamisele. Okei, käed laseks ka lõpuni täis tätoveerida, aga selle jaoks pole säärast summat tarvis.

Segavereline koomiksimaailm: Kõhe folk2 (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”.

Seekord jätame veebikoomiksid bitimaale kosuma ja võtame sihikule hoopiski kodumaise koomiksinäituse Kõhe folk2. Näitust korraldab Eesti koomiksiselts ja selle esimene etteaste toimus Tartus, Ülikooli raamatukogus, Prima Vista festivali raames.

Teadustuse kohaselt ootab vaatajat “kirju valimik lühilugusid, mis kõik on inspiratsiooni leidnud ehedatest rahvalikest tondi- ja hirmujuttudest”. Number 2 näituse nimes aga reedab, et tegu on juba teise niisuguse ettevõtmisega: esmakordselt koguti kõhedad lood koomiksinäituseks aastal 2014.

Idee tekkimist ja kujunemist kommenteerib Koomiksiseltsi liige Ivar Laus: “Kõhe folk oli loogiline järgmine samm pärast Eesti filmidel ja muusikal põhinevate lühikoomiksite näituseid. Kuna koomiksiseltsil on võimalusi oma näituseid ka mujal maailmas näidata, siis tundus siitkandi folkloor just selline teema, mis võiks olla tõlgituna ka mujal huvipakkuv ja arusaadav.”

Autoritele anti lähteülesanne “kohandada mõni kodumaine kõhedusttekitav muinaslugu, muistend või rahvapärimus”, vormipiiranguks anti igaühele ette kaks kõrvuti paiknevat lehekülge ja lugude koostamisel pidi jälgima, et koomiks sisaldaks “üleloomulikku, tontlikku või kõhedusttekitavat detaili”. Omapoolseid tõlgendusi-muudatusi soositi ja julgustati.

Ma ise läksin näitust vaatama äärmiselt kohase eelhäälestusega - äsja said lõpuni loetud mitmed “Vinguva jalaluu” jutud ja ka “Emand kaseladvas” oli kodutöö korras alla töölauale roninud. Kohapeal panin rõõmuga tähele, kui palju erinevaid maailmu ja tõlgendusi pealtnäha pisikeses nurgakeses leida võib: muistsed needused-nähtused tänapäevaga konfliktis; endisaegsete inimeste suhted küla, kiriku ja loodusega, sekka annus otsest kohapärimust; mööda ei pääse ka kuraditest, kooljatest ja kratiteost ning all- ja pealmaailma pahupidipöördumisest.

Siin on kõik lood umbes-täpselt selles järjekorras, nagu nad raamatukogu seinal asetsesid.

“Võllamehikesed“ - Toom Tragel.

Heauskne rändur (ilmselt mitte Kaval-Ants, nagu Kreutzwaldi sarnases jutus, vaid keegi vähem kaval) pakub end kellamehe ametisse - ja pea kohe hoiatab pastorihärra, et tööga käivad kaasas varjatud ohud. Rändur ei pane hoiatust miskiks ja läheb suure täiskuu ajal vahtima, et kes seal kirikus hilja öösel hulgub. Vähe sellest, sulane hakkab ööpimeduses veel kellagi lööma. Kolmest kellalöögist piisab, et kirik kokku kukutada ning tondid ja kooljad maa peale lahti päästa.

“Kaevupeegel” - Mark Antonius Puhkan.

Lugu all- ja pealmaailma kokkupuutest ning sellest kui õhuke on tegelikult olme ja võõra vaheline piir. Hoiatustest hoolimata veepeeglit vahtima jäänud talutüdruk pudeneb kogemata teise ilma, kus juurikad kasvavad väänduvate kombitsatena ülespidi, ringi roomavad lehmasuurused satikad ja pea kohal helgib kodune kaevusuu.

Sepa needus” - Heiki Waher.

Lugu muistse ja tänapäevase kokkupõrkest. Laigulises välivormis tegelane sõdib rahulikult võõrsil, kui tema tegemistesse sekkub mütoloogiline sepp, kes jahub midagi mõõgast, needusest ja kättemaksust. Sõjamees saadab ilmutuse kuulirahe saatel pikalt. Kuid kaasaegne reaalsusseadistus vana needuse vastu ei aita; mõõk teeb seda, mida Soome sepa mõõk ikka teeb, ning “Kalevipoeg” lõpetab jupi jagu lühemana tilgutite all.

“Ahjualuse juhtum” - Anti Veermaa.

Ka siin toimub tegevus tänapäevamaailmas - käsil on kohtujuhtum ahjualuse ja kapitalistist toidutootja vahel. Parasiit-vaeseke (tarbija-parasiit, mitte tootja-parasiit) on väidetavalt lisaainetest puhitused saanud ja toiduvärvist kärna läinud. Et tõde niisuguses valguses on paista lastud, jääb ahjualusel karmim karisus saamata ning talle antakse võimalus meeleparanduse korras seltsmeedias laiata.

“Muhu Vasslid. Surnu” - Urmas Viik.

Lugu sellest, kuidas Muhu rahvas nalja ei mõista - kui juhtud eluaja paha inimene olema ja naabrit mõnitama, pistetakse veel pärast surmagi pulga otsa ja su eidele aetakse naelad päkkadesse.

“Kuidas vanapaganat petta” - Stella Salumaa.

See koomiks on olemuselt nõuannete kogum, ehk väljamaa-keeli PSA. Iga üksikpilt esitab juhised mõneks kuradisooga lävimise tüüpolukorraks - kolme tilga vere asemel sõstramarjade või tõpravere tilgutamine, krati protsessori kokkujooksutamine võimatute tööde abil, strateegiliselt ajastatud kukelaul... Kõik juhised on varustatud ingliskeelsete subtiitritega, et ka saksem rahvas saaks võimaluse oma hinge eest hoolt kanda.

“Vanakuri” - Anna Lauretta Eespere.

Värvikas kirjeldus vanakurja raskest elust. Jõle kirikukell rikub und, torni pihta kivimüraka heitmine ajab taevased jõud liikvele ja sunnib jõepõhja pakku pugema. Püha Jüri kutsikad aga vahivad võsa vahelt ja irvitavad veel peale.

“Äkk ja pupp” - Veiko Tammjärv.

Õpetlik infograafiline lugu sotsiaalse lepingu tuksikeeramisest. Varavedajale pannakse hea töö eest parte vahele ikka kausikene pudruga ja süsteem töötab - kratt mekib putru ja tassib vilja. Siis aga arvab rumal sulane, et puder kulub endalegi ära ja jätab kratile produkti, mis juba korra soolikatest läbi käinud.

“Koerakoonlased” - Veiko Tammjärv.

Teine õpetlik infograafiline lugu. Sedapuhku selgitatakse, mis juhtub lihtsameelsete seeneliste ja kassiga, kui nende tee inimkoerte jahiradadega ristub. Koerakoonlaste esindaja ehib ka näituse sissejuhatavat plakatit.

Töökatkend lehelt veikotammjarv.voog.com/kratt

“Hõbekuul” - Liisa Kivimäe.

Lugu jahimehest, kes keelatud pühadeajal võtab nõuks metsa minna. Lisaks oodatud tedremängule kohtub ta võsa vahel tundmatuga, kelle peatamiseks tuleb appi võtta hõbekuul. Jahimees õpib saadud kogemusest ja edaspidi pühal ajal metsa ei roni.

“Kuradid laipa passimas” - Aleksander Rostov.

Klassikaline lugu sellest, kuidas koolnud härra jäetakse lautsile ja peagi on platsis kurjasigidikud, kes ta nahka selga proovima asuvad. (Need, kes une pealt “Rehepappi” tsiteerida oskavad, tuletavad siinkohal meelde, kuidas Töllpärt riides käib). Selles külas ei jää aga inimesed sortsidele alla ja kirst kõige kurjaga valatakse sulatina täis!

“Parknaha kaupmees” - Sven-Tõnis Puskar, Vesse Veering, Maiken Silla, Mattias Mälk.

Jube lugu äraneetud sõjamehest, kes maad mööda hulkudes otsib rahu ja püüab mineviku koormat maha panna. Mineviku koorem aga koosneb lahingutes pargitud inimnahkadest ja elav rahvas jookseb hirmuga sõjardi teelt - kõik, välja arvatud üks…

“Treimani rannas” - Liisi Grünberg.

Selleski loos saab kõhe pärimus kätte pahaaimamatu tänapäevalise - Põhjasõja rahutud kooljad tõusevad kirikuga rannale ja tahavad endaga kaasa viia kõik need, kes on maapealsete töödega ühele poole saanud ja nüüd puhkuseks valmis. Suvitaja päästavad lõpuks hädast ripakile jäänud tööd.

“Mees karu küüsis” - Raul Esko ja Romet Esko.

Sisult lihtne, visuaalselt vinge lugu sellest, kuidas jahimees jääb karude kätte ja saab hirmsal kombel räsitud. Viimasel hetkel jõuab ta päästikule vajutada ja karu paneb kõrvad igavesti pää alla. Tekstikatketest ei selgu otseselt, kas mehe päästis muidu inimlik visadus või millegi kolmanda sekkumine, kuid lõpupilt, kus paranenud kütt välejalgselt ise karusid taga ajab, laseb kõhedate jõudude tegevust kahtlustada.

“Õisu järv” - Meelis Kupits.

Pesuehtne kohapärimuslik lugu sellest, kuidas hoolimatu külarahva solkimistest tüdinud järv kätte võtab ja minema lendab. Järvetäis vett teatavasti taevasse pidama ei jää, olgu või võlujõul, ja Õisu kandis tuleb see kolinal maha, nõudes inimohvri.

Niisiis, õpihimuline lugeja pangu kõrva taha - mütoloogilistele olenditele ei tohi sitta toitu anda, tundmatus kohas ei ole hea vette ega kirikutorni tikkuda, koolnutel tuleb silm peal ja nahk ihu ligi hoida, pühade ajal tuleb metsast ja maailma äärest kaugemal püsida ning ka tööd-tegemised on tervise huvides parem pooles vinnas pidada. Kes aga juhtub ise tondi- või sortsisugu olema, sellel tasub silmad pettuse suhtes lahti hoida, lageda peal mitte magama jääda ja võõraste vanameestega tehingutest hoiduda.

Sisutõlgenduste mitmekesisust täiendab visuaalsete lahenduste küllus - iga koomiks on ise nägu ja ühine piiratud formaat võimendab stiilierisusi veelgi ning laseb autorite käekirjadel särada.

Ivar Laus kommenteerib: “Seekord valisime formaadiks kaks lehekülge, see tundus piisav, et võimaldaks juba natuke pikemat lugu jutustada, samas aga piisavalt lühike, et autorid leiaksid aega oma koomiksiga õigeks ajaks valmis jõuda. Ühtne formaat on kindlasti mõnes mõttes piirav, aga samas on see nii näituse kui tekkiva võrdlusmomendi osas kindlasti kasuks.”

Küsimise peale, mis on esimese näitusega võrreldes muutunud, mida on juurde õpitud, ja mis on korraldajate mõtted-muljed praegusest näitusest, kirjutab ta: “Põhiline õppetund nendest kahest folgikoomiksite näitustest on, et kuigi vahel ei pruugi see nii tunduda, on Eestis siiski suur hulk autoreid, kes oskavad ja tahavad korralikke koomikseid joonistada. Eesti oludes on koomiksikultuur siiski pigem hobi, seetõttu täname kõiki asjaosalisi, kes on sellesse oma aega ja oskusi panustanud! Tegelikult on ju just seesuguste näituste organiseerimine aidanud kaasa mõnusa sõpruskonna tekkimisele, kes loodetavasti elavdab kohalikku koomiksielu ka tulevikus.

Praegu valmistub Kõhe folk2 reisiks - Augustis näidatakse end Vilniuses, sügisel minnakse Brüsselisse festivalile. Kui Euroopa-retked tehtud, kogunevad kõhedad koomiksid huvilistele vaatamiseks Tallinnasse, Paepealse Raamatukokku.

Senikaua aga lugege Pikselduste blogist esimese kõhefolgi ülespanekutest Helsingis ja Tallinnas.

Reaktor tänab Eesti koomiksiseltsi, eriti Ivar Lausi ja Joonas Sildret, kes materjalide ja hüva nõuga artiklit kokku panna aitasid!

Pildid - Eesti koomiksiseltsilt.

Päeva materjal Wikipedias, mais 2019 (Taivo Rist)

KUU ULMEAJAKIRI: "Scientific Detective Monthly" (3. mai)

Hugo Gernsbacki järjekordne ebaõnnestunud ajakiri. Poolteise aasta jooksul 1930–31 ilmus 15 numbrit, kõik 96-leheküljelised ja hinnaga 25 senti. Gernsback asutas selle pärast seda, kui 1929. aastal pankrotti läks, ja püüdis uute ajakirjadega jalule saada – no sellega küll ei saanud. Nähtavasti oli ta soovunelmate kütkes, kui väitis: «Õpetajad julgustavad sedasorti kirjandust lugema, sest teavad, et see annab õpilastele teadmisi teadusest ja lennundusest.» Peaaegu kõik jutud selles ajakirjas olid krimilood, kuid suur osa neist toimus tulevikus ja kuriteod lahendati ulmeliste meetodite abil – või siis meetodite abil, mille teadus oli juba välja töötanud, aga mis polnud 1930. aastal veel levinud. Eriliselt teaduslik on muidugi Clark Ashton Smithi "Mõrv neljandas mõõtmes", kus mõrvar vabaneb laibast, peites selle neljandasse mõõtmesse.

https://en.wikipedia.org/wiki/Scientific_Detective_Monthly

KUU ARVUTIMÄNG: "Myst III: Exile" (8. mai, avaldamise aastapäev)

Järg Presto Studiose mängudele "Myst" ja "Riven". Peategelane Atrus suudab luua ühendusteid maailmade vahel, kirjutades neist raamatuid. (Eestis praktiseerib seda kunsti terve kari inimesi.) Müstiline mees Saavedro vannub kättemaksu oma poegade tapmise eest, samas on pojad tegelikult elus, ainult oma kuritegude eest vangis. Sõltuvalt Atruse valikutest on neli võimalikku lõppu. Müüginumbrid olid suured, märtsiks 2001 oli saabunud pool miljonit eeltellimust. Kriitikute hinnangud lahknesid: GameSpot andis 87 ja PC Gamer 85 punkti 100 võimalikust, aga PC Zone ainult 35 ja Computer Gaming World 2 tärni 5-st. Kaks ajakirja valisid "Exile'i" aasta parimaks seiklusmänguks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Myst_III:_Exile

KUU ULMEFILM: "Näod" (10. mai, peaaegu avaldamise aastapäev)

Teleseriaali "Star Trek: Voyager" episood. Vidilaste hulka kuuluv teadlane Sulan röövib B'Elanna Torrese, kes on pooleldi inimene ja pooleldi klingon, ning jagab ta kaheks elukaks, kellest üks on puhastverd klingon ja teine puhastverd inimene. Seejärel nakatab ta selle klingoni haigusega, millesse vidilased surevad, aga millele klingonid on immuunsed, et seda haigust uurida ja võib-olla selle vastu vaktsiini välja töötada. Torrese pooltel õnnestub lõpuks põgeneda ja Doktor suudab nad jälle samasse kehasse ühendada. Torrese kehastaja Roxann Dawson mängis selles episoodis klingoni poolt, aga inimpoole jaoks leiti talle kehadublant. Pärast palus Roxann oma vanematel vaadata, kuidas episood välja kukkus, ja need kommenteerisid: «Sa olid tubli, aga see tüdruk, kes klingonit mängis, oli lihtsalt suurepärane!»

https://en.wikipedia.org/wiki/Faces_(Star_Trek:_Voyager)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: parantodon (11. mai)

Parantodon avastati juba 1845 ja see oli üks esimesi avastatud stegosaurusi. Ta elas varakriidis 139–131 miljonit aastat tagasi. Ta oli ninast sabani 5 m pikk ja koos selga katvate ogadega inimesest kõrgem, aga ilma ogadeta inimesest madalam. Kaalus 450–900 kg. Sõi taimi. Kõigi stegosauruste väljasuremine langes umbes sellele ajale, mil paljasseemnetaimed (okaspuud) hakkasid asenduma katteseemnetaimedega (lillede ja lehtpuudega), ning arvatavasti polnud see juhuslik kokkusattumus.

https://en.wikipedia.org/wiki/Paranthodon

ESIMENE ÕUDUSSEIKLUS: Donneri seltskond (23. mai)

1846. aastal organiseeris 63-aastane George Donner koos oma naise ja noorema vennaga reisi Missourist Californiasse, kus pidi asuma maine paradiis, aga kõigepealt tuli sinna jõuda ja see polnud kerge. Talv tuli peale ja Donneri seltskond jäi oma plaanvankritega lumme kinni. Toit lõppes otsa ja hädaga pidid nad surnud kaaslasi sööma. Kokku jäi 87 inimesest (neist umbkaudu pooled olid lapsed) siiski 48 ellu. Kõige suurem ellujäänute osakaal oli 6–14-aastaste laste seas, nooremate laste ja üle 35-aastaste seas palju väiksem, naiste seas suurem kui meeste seas. Kõige vanem ellujäänu oli 49-aastane.

https://en.wikipedia.org/wiki/Donner_Party

TEINE ÕUDUSSEIKLUS: Crawfordi retk (25. mai, aastapäev)

1782. aastal korraldas William Crawford 500 mehega sõjaretke Pennsylvaniast Ohio indiaanlaste vastu. See oli üks kõige suuremaid kaotusi, mis USA vägedele indiaanlastelt osaks sai. Crawford ise ja mitmed tema lähedased langesid vangi ja piinati surnuks. See kaotus õhutas ameeriklaste vaenu indiaanlaste vastu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Crawford_expedition

KUU FANTAASIAPILT: "Hävitusingel ja kurja deemonid katkestavad paheliste ja mõõdutundetute orgia"

William Etty oli tuntud alasti inimeste maalijana ja seda tegi ta meisterlikult, kuid kaasaegsed süüdistasid teda maitsetuses, sündsusetuses ja ebaoriginaalsuses. Sellele kriitikale vastamiseks valmistas Etty 1832. aastal maali, mille ainest ei võtnud ta ajaloost, kirjandusest ega müütidest, vaid iseenese kujutlusvõimest. Kas tuli välja? Vaadake!

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Destroying_Angel_and_Daemons_of_Evil_Interrupting_the_Orgies_of_the_Vicious_and_Intemperate

KUU ILLUSTRATSIOON: "Hiiglaste maa Brobdingnagi kuningas ja Gulliver" (15. mai)

Brobdingnag on Jonathan Swifti väljamõeldud maa Põhja-Ameerikas kusagil tänapäeva Briti Kolumbia kohal, kus elasid hiiglased, kes umbkaudu tosin korda inimestest suuremad olid. Päeva pildiks valiti see, kus hiiglaste maa kuningas binokliga Gulliveri uurib. Sealjuures on kuningas kahtlaselt Briti kuninga George III moodi ja Gulliver on Napoleoni kombel riietatud. See pilt valmis 1803 ja peatselt astus Suurbritannia taas Prantsusmaa vastu sõtta, mis tipnes võiduga Trafalgari lahingus ülejärgmisel aastal. Muide, Nukuteater mängib praegu "Gulliveri reise". Soovitan.

https://en.wikipedia.org/wiki/Brobdingnag

KUU KIRJANDUSLOEND: Arthur C. Clarke'i auhind (6. mai)

Seda auhinda annab Briti Ulmeassotsiatsioon iga-aastasel üritusel Sci-Fi London välja parimale ulmeromaanile, mis on Suurbritannias eelmisel aastal ilmunud. Esimesena võitis selle 1987. aastal Margaret Atwoodi "Teenijanna lugu". Ainsana on selle rohkem kui korra pälvinud China Miéville ja koguni 3 korda.

https://en.wikipedia.org/wiki/Arthur_C._Clarke_Award

KUU FILMILOEND: "Troonide mängu" episoodide loend (24. mai, peaaegu sel päeval esilinastus viimane episood)

8 hooaega jagunevad 73 episoodiks ja vaatajate arv järjest suurenes.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Game_of_Thrones_episodes

KUU KOSMOSEPILT: ebakorrapärane galaktika NGC 1427A

Asub 52 miljoni valgusaasta kaugusel Maast Eriidanuse tähtkujus. Ebakorrapärane kuju tuleb kiirest liikumisest. Järgmise miljardi aasta jooksul see galaktika laguneb – universumi algusaegadel juhtusid sellised asjad sageli, aga on viimaste miljonite aastate jooksul väga haruldaseks muutunud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Irregular_galaxy_NGC_1427A_(captured_by_the_Hubble_Space_Telescope).jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Nõid Carabosse ehk saatuslik pistoda" (5. mai)

Georges Méliès' 12 minuti pikkune 1906. aasta film noormehest, kes läheb nõia Carabosse'i juurde abi küsima. Carabosse teatabki talle vangistatud printsessi asukoha ja noormees jookseb teda päästma. Samas avastab Carabosse, et noormees on maksnud talle mitte kulla, vaid liivaga, ja jookseb teda taga ajama. Noormehel on nüüd keeruline asju sedamoodi ajada, et tema saaks kätte printsessi ja et Carabosse neid kätte ei saaks. Méliès ise mängib Carabosse'i.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:La_F%C3%A9e_Carabosse_ou_le_poignard_fatal_(1906).webm

TEINE VANAFILM: "Frankenstein" (13. mai)

Kõige esimene film Victor Frankensteinist ja tema loodud koletisest valmis 1910. aastal Edisoni stuudios ning oli 14 minutit pikk. Pole väga hull, kõlbab vaadata küll. Muide, tegu oli ühega vähestest tummfilmidest, mida levitati koos muusikapalade loendiga, mida tuli selles järjekorras etenduse ajal mängida. Kasutati juba tollal avalikku omandisse langenud muusikat XIX sajandi esimesest poolest.

Meespeaosaline Augustus Phillips (1874–1944) ja naispeaosaline Mary Fuller (1888–1975) tegid siin filmidebüüdi ja kummalegi oli see kuulsaim filmiroll. Fullerit hakati varsti võrdlema Mary Pickfordiga, ent Fulleri tähelend jäi lühikeseks, 1917 sai ta pärast afääri abielus ooperilauljaga närvivapustuse ja tema karjäär lõppes. Edaspidi elas ta emaga ja kui see 1940 suri, tõi see kaasa teise ja veel suurema närvivapustuse. Ülejäänud elu tuli teda hooldada, kuni 1947. aastani tegi seda õde ja edasi kuni surmani Washingtoni hullumaja.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Frankenstein_-_Edison_Mfg._Co.,_1910.webm

KOLMAS VANAFILM: "Kastetud kastja" (18. mai)

Kõigi aegade esimene komöödiafilm, autoriks Louis Lumière ja aastaks 1895. Ohverdage 40 sekundit oma elust.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_Jardinier_(l%27Arroseur_arros%C3%A9)_(1895).webm

NELJAS VANAFILM: "Ali-Baba ja 40 röövlit" (20. mai)

Ferdinand Zecca 1902. aasta film pikkusega 9 minutit, mis lõdvalt põhineb kuulsal muinasjutul. Kaadrid on käsitsi värvitud. Ulmelised elemendid on olemas, aga film pole suurem asi, võib-olla ainult omas ajas tähelepanuväärne.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ali_Baba_et_les_40_voleurs_(1902).webm

VIIES VANAFILM: "Seikleja" (22. mai)

31 minuti pikkune 1917. aasta film. Charlie Chaplin on siin põgenenud vang, keda politsei taga ajab. Ta satub kokku kauni neiuga (Edna Purviance, kes Chapliniga mitmekümnes filmis koos mängis) ja tema peigmehega (Eric Campbell) ning katsub peigmehelt pruuti üle lüüa. Lugu muutub järjest hullemaks: tüdruku isa osutub kohtunikuks, kes Charlie vangi mõistis, aga peigmees tunneb Charlie tagaotsitava vangina ajalehefotolt ära. Lõpuks saabub politsei ja Charlie peab edasi põgenema. Filmis on ikka tohutult jalaga-tagumikku-nalju, Chaplin nii annab kui saab, tänapäeva komöödiates ei ole, ei peeta vist naljakaks, inimkonna naljasoon on vist nihkunud. Hakkasin ootama tordiga-näkku-nalju, aga torti ei tulnudki, selle asemel söödi jäätist, tollal katsuti filme tehes ikka kokku hoida ja jäätis on muidugi odavam kui tort. Campbellile jäi see viimaseks filmiks, tal oli joomaviga küljes ja samal aastal sõitis ta purjuspäi end autoga sodiks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Adventurer_(1917).webm

Ülevaade Tõnis Hallaste magistritööst (Tõnis Hallaste)

Eelmärkuseks

3. juunil 2019 toimusid Tartu ülikooli maailmakirjanduse osakonna magistritööde kaitsmised. Sattusin minagi, sedapuhku mitte kuulaja, vaid osalejana. Sedapuhku kuulajana kohale tulnud parim sõber kommenteeris pärast mu etteastet: „Näed siis ... Eestis on kaitstud vähem kui 10 magistritööd teadusulme teemal. Pooled neist autoritest viibivad siin ruumis.” Ja nii oligi – mina, tema, mu juhendaja ja mu oponent. Neid töid on küllaltki vähe, mis tähendab, et kui midagi tehakse, siis oleks kahju jätta see niisama tolmu koguma. Seepärast otsustasin avaldada Reaktoris lühikese kokkuvõtte magistritööst endast, selle kaitsmisest – ja lisada paar kommentaari, mis ei sobitunud teksti enesesse.

Suuresti on tegemist kirjaliku versiooniga ettekandest, mis sai toona peetud. Tegemist on väga ülevaatliku kokkuvõttega käsitletud teemadest – siin ma sisuliselt piirdun olulisemate märksõnade ja mõtete mainimisega, mis on töös palju pikemalt lahti kirjutatud. Seda tingis asjaolu, et ettekandeks anti 10 minutit, ülejäänud aeg kulus oponendi kommentaaridele, tema küsimustele ja minu vastustele. Siinne kokkuvõte sisaldab neid täpsustavaid küsimusi ja minu vastuseid.

Tahaks loota, et käesolev tekst täidab kommenteeritud sisukorra funktsiooni neile lugejatele, kes tahavad tööga või selle ideedega üldjoontes tutvuda. Kuna see on maru ülevaatlik, võiks üksnes praegune tekst näida huupi väidetud ja asjalikult argumenteerimata jutuna. Päris täpselt ei julge öelda, mil terviktekst üles saab, kõigile igatepidi kättesaadavaks – kuni seda pole DSpace'is, võib küsida minu käest otse (olen kättesaadav FB kaudu, aga ka meiliaadressil hallastetonis@gmail.com). Või kui minult mingil põhjusel ei peaks saama (et olen kuskil eemal ja kättesaamatu), siis on ta ka Reaktori toimetusel olemas.

Nüüd aga asun ettekande teksti juurde ...

Sissejuhatus

Tehnoloogia mängib aina suuremat rolli inimeste elus. Arvutid, internet, virtuaalkeskkonnad, liitreaalsus ja muud, praegu kujuteldamatud, ent peagi igapäevaseks saavad tehnoloogilised võimalused sunnivad vaatlema inimese ja tehnoloogia suhet.

Teadusulme võtab selle suhte fookusesse, selles tegeletakse nende küsimustega nii otsesõnu kui ka implitsiitselt.

Ehkki tuleks esile tõsta Jaak Tombergi ja Andrus Orgi kestvat produktiivset tegevust teadusulmet käsitlevate kirjandusteoreetikutena, on üldiselt küllaltki vähe kohalikke kirjandusteaduslikke käsitlusi teadusulmest.

Minu magistritöö eesmärk on teha ülevaade neljast olulisimast teadusulmelisest motiivist, mis tegelevad inimese ja tehnoloogia suhtega, analüüsida olulisimaid nendega kaasnevaid mõisteid ja leida seoseid nende motiivide tähenduskülluste vahel.

Töö struktuur

Töö jaguneb neljaks peatükiks, mis käsitlevad robotit, androidi, tehisintellekti ja küborgi, igal peatükil on teooriaosa ja analüüsiosa. Teooriaosades tegelen mõistete tähendusega laias mõttes. Iga teooriaosa sisaldab käsitletava mõiste definitsiooni, ajalugu ja mõningaid olulisemaid märksõnu ja ideid, mis olid lahutamatud vastavate mõistete tähenduse vaatlusest. Analüüsiosades  vaatlen nelja nimetatud tehisentiteeti konkreetsete teoste kontekstis.

Robot - teooriaosa

Alustasin entiteetide vaatlust robotist, kelles kehastub tehnoloogia kui tööriist, inimese abiline. Varaseimas ulmekirjanduses ehk pulp-ulmes kujutati neid hirmuobjektidena, külmade ja hingetute antagonistidena. Eelkõige Asimovi loominguga muutub domineerivamaks arusaam robotist kui inimese sõbrast ja teenrist.

Asimov lõi kolm robootika seadust, mis on range eetikakoodeks, millega opereerides lõi kirjanik teadusulmelisi detektiivikaid – salapärase mõrva asemel on veidralt käituv masin ja vuntsi keerutava detektiivi asemel on üldjuhul robopsühholoog Susan Calvin. Teooriaosas käsitan robotit aegunud mõistena, seda nii ilukirjanduses kui ka väljaspool fiktsiooni. Väljaspool fiktsiooni räägitakse töö automatiseerumisest – mitte robot ei tee tööd, vaid töö muutub automaatseks, justkui mitte keegi ei teeks tööd. Ka teadusulmes näib, et robotite olulisimad funktsioonid on üle võetud teiste entiteetide, näiteks androidide poolt.

Robot - analüüsiosa

Analüüsisin Isaac Asimovi novellikogu „Mina, Robot” (1950). Elu lõpupoole tegi Asimov robotinovellide koondkogumiku „The Complete Robot” („Terviklik Robot”), mille eessõnas rääkis kahest pulp-ulmes leiduvast lähenemisest robotimotiivile. Need olid Robot-kui-oht ja robot-kui-paatos. Esimeses oli robot hingetu ja külm pahalane, teises oli robot inimeste eelarvamuste küüsis kannatav traagiline kangelane.

Asimov pigem lähtus robot-kui-paatos motiivist, aga mõnevõrra vähema paatosega. Kogumiku „Mina, robot” robotid on inimsõbralikud, aga üldjuhul kuigivõrd ei kannata inimeste eelarvamuste tõttu. Pigem on fookus eri talitlushäiretel, mis lahendatakse inimohvriteta.

Samas sisaldab novellide maailm ohtralt robot-kui-oht motiivi. Asimovi kolmele seadusele alluvad robotid on inimsõbralikud, aga need seadused aitavad tagasi hoida midagi potentsiaalselt inimohtlikku. Seetõttu kardavad Asimovi novellimaailmas roboteid mingil määral kõik, isegi robosõbralik Susan Calvin.

Android

Androidis kehastub tehnoloogia kui inimese võrdne. Android on inimesega väliselt identne robot. Kui inimtaolisust on võimalik luua tehnoloogiliste vahenditega, kerkib küsimus inimese eristaatuse kohta. Kas androide tuleb kohelda inimestena? Eriti kerkib see küsimus seksrobotitega, kellena androide tihti kujutatakse.

Peatükis tuli juttu robotiõigusest ehk inimväärsete juriidiliste õiguste võimaldamisest androididele. Androidide sagedane kujutamine empaatiat vääriva entiteedina paneks arvama, et oleks enesestmõistetav anda neile inimestega võrreldavad õigused. Samas kaasneks selliste tehnoloogiatega tõsised juriidilised probleemid. Näiteks kui firma otsustab masinale omistada isikuõigused ja see masin teeb kellelegi viga, kas sel juhul vastutab inimese vigastamise eest masin – ja kas firma on andnud masinale isikuõigused, et loobuda võimalike ohtudega kaasnevast vastutusest?

Android - analüüsiosa

Käsitlen Charles Strossi romaani “Saturni lapsed” (2008). Selles on inimesed juba 200 a väljasurnud, ent inimühiskond jäi edasi toimima. Peategelane Freya on seksirobot, mistõttu ta on rõhutatult inimesetaoline.

Masinad on programmeeritud suhtuma inimestesse kui eristaatuses olenditesse, seevastu inimesetaolisusest kui sellisest nad lugu ei pea. Näiteks teeb Freya inimesetaolisus temast alaväärtustatud ühiskonnaliikme – väikest massi hindavas maailmas peetakse teda mõõtude poolest peletislikult suureks, teda ei lubata teatud hotellidesse ja kosmoselendude eest peab ta rohkem maksma kui teised. Seega on isegi ilma inimesteta masinaühiskonnas inimesetaolised seksrobotid marginaliseeritud.

Tehisintellekt – teooriaosa

Tehisintellekti-motiivis kehastub tehnoloogia inimesest suveräänse subjektina. Iseenesest on tehisintellektsus omane ka robotitele ja androididele, kuivõrd neid juhib kunstlik mõistus, eelkõige keskendun teooriaosa ajaloolises ülevaates tehisintellektidele kui arvutitele ja eneseteadlikele programmidele.

Käsitasin ka selliseid tehisintellektiga seonduvaid mõisteid nagu teadvuse üleslaadimine masinasse ning singulaarsus. Mõistuse üleslaadimist kirjeldasin inimese muutumisena tehisintellektiks, kuivõrd masinas olev teadvus ei saa kuidagi olla sama mis füüsiliselt maailma kogev inimolend, kelle pealt teda on üritatud taastoota. Singulaarsust vaatlesin tehnoloogia täieliku autonomiseerumisena inimtegevusest, mida eelkõige käsitatakse ohuna inimkonnale.

Tehisintellekt - analüüsiosa

Analüüsisin Dennis E Taylori romaan “We are Legion (We are Bob)” (2016). Selle minajutustajat Bobi kirjeldatakse masinasse üles laetud inimteadvusena, ent osutan tema mõtlemise ja olemuse tehisintellektsetele aspektidele.

Ka vaatlen, kuidas osutatakse digi-Bobi kui üleslaetud inimteadvuse vajadusele kehaliste tunnetuste järele. Bob loob virtuaalse digitaalkeskkonna, kus loob endale virtuaalse keha, mille abil ta saab tunda end füüsilise olendina. Minu hinnangul sellest lahendusest ei piisa. Läbinisti digitaalne programm on vägagi emotsioonideküllane, aga digitaalsete emotsioonide olemasolu viitab vildakale arusaamale teadvuse ja emotsioonide toimimise mehhanismidest.

Käsitasin digi-Bobi katsena luua inimlikku singulaarsust. Ta on oma võimetelt inimestele kättesaamatu tehnoloogiline entiteet. Digi-Bobi eesmärgid on inimkonnaga ühised, sest ta peab end inimeseks. Nii hoidub autor teravast lõhest inimese ja digitaalse üliintellekti vahel.

Küborg – teooriaosa

Küborgi-motiivis kehastub tehnoloogia inimesele olemuslikuna. 1960. aastal loodi küborgi-mõiste, et kirjeldada üht võimalikku lahendust sellele, et inimesed poleks kosmoselendudel aheldatud näidikute külge. Seega oli algne küborg katse vabastada kosmoselendude piloote masinate orjusest. Hiljem mõiste tähendusväli avardus. Käsitlesin teooriaosas Donna Haraway küborgikonteptsiooni, mille järgi küborgi võib kirjeldada kui binaarsusi tühistavat entiteeti.

Käsitlesin ka kaht lähenemist inimese põimumisele tehnoloogiaga, milleks on transhumanism ja posthumanism. Transhumanismis nähakse tehnoloogilisi muutusi inimkehale millegina, mida tuleks rõõmuga vastu võtta ja mida tuleks kättesaadavaks teha võimalikult paljudele. Posthumanismis nähakse inimest juba eos tehnoloogiaga põimunud liigina. Nagu Donna Haraway kirjutas 1985. aastal: „Lühidalt, me oleme kõik küborgid.”

Küborg - analüüsiosa

Analüüsisin küborgi-motiivi rakendumist Octavia E. Butleri romaanis „Koidik” (1987). Tegemist on romaaniga, mis kirjeldab kokkupuudet inimeste ja läbini biotehnoloogilise oankalide tulnukrassi vahel. Oankalid päästavad inimkonna, ent edasise eksistentsi hind on geneetiline põimumine oankalidega.

Vaatlesin oankalide tehnoloogia sarnasusi ja erinevusi võrreldes inimtehnoloogiaga. Kahe tehnoloogiatüübi vahel on ühisosi, näiteks öeldakse, et oankalid kasutavad eluskude, nagu inimesed kasutavad masinaid. Teisalt seab nende tehnoloogia bioloogilisus omad tingimused, mis eristavad seda inimtehnoloogiast.

Vaatlesin ka oankalide eluvormi transhumanistlikke ja posthumanistlikke aspekte. Transhumanistlike aspektidena nimetasin oankalide hoiakut, et muutuste vastuvõtmine on eetiline ja vajalik. Posthumanistlike aspektide vaatluses viitasin Donna Haraway „Küborgi manifestile”, millega Butler näis suuresti astuvat dialoogi.

Kokkuvõtteks

Nelja entiteedi kasutuse kaudu kirjeldatakse inimese ja tehnoloogia aina keerulisemaks minevaid suhteid. Kolm esimest entiteeti – robot, android ja tehisintellekt – kirjeldavad tehnoloogia autonomiseerumist inimesest. Neljas, küborg, kirjeldab, kuidas tehnoloogilisus on inimolemusest lahutamatu.

Retsensendi küsimused, minu vastused.

1.Kuigi tekstianalüüs põhineb ulmekirjandusteostel, on töös toodud palju näiteid ulmefilmidest. Miks pidasid vajalikuks põigata ulmefilmide valda? Kas inimesetaoliste tehisidentiteetide kirjanduslikud representatsioonid pole nii markantsed ja illustratiivsed? Kas filmi pildikeel võimaldab neid tehisidentiteete paremini visualiseerida?

Töö sissejuhatuses mainin, et ulmežanrile on omane väga suur intermediaalsus. Eri meediumites moodustatakse suhteliselt ühtne teadusulme märgisüsteem, ka moodustub enam-vähem ühtne kaanon. Siinkohal võib tuua huvitava näite kolmest teosest, millega ma oma töös ei tegele, ent mis viitavad sellele, kuivõrd ürgomane näib intermediaalsus olevat teadusulmele. Peter Watts kirjutas 2010. aasta novelli „The Things”, mis on John Carpenteri 1982. aasta filmi „The Thing” ümberjutustus või ehk lausa dekonstruktsioon, milles filmis aset leidnud sündmusi vaadeldakse selle salapärase pahalasest tulnuka silme läbi. Carpenteri film põhineb John W. Campbelli 1938. aasta raamatul „Who goes there?”, aga Wattsi dekonstrueerivas novellis viidatakse teatavatele detailidele, mis on omased filmile, mitte kirjandusteosele, millel film põhineb. Küsimus ongi lihtsalt selles, et tegemist on versiooniga, millega Watts teadis lugejaid olevat tuttavad. Film on selle loo n-ö kanooniline versioon. Sellele sarnaselt viitan teostele, mida aiman olevat lugejatele tuttavad. Mis puutub aga sellesse, kas filmimeedium aitab paremini tehisentiteete visualiseerida, siis siin mängib kaasa asjaolu, et ilukirjanduslikku versiooni lugedes loob igaüks oma versiooni, filmikunst aitab luua ühist visualisatsiooni.

2) Sissejuhatuses on öeldud, et „Iga peatüki teooriaosas tegeldakse tehisentiteetide representatsioonide diakroonilise ja sünkroonilise vaatlusega“ (lk 8). Saan aru nii, et sünkrooniline vaatenurk ilmneb valitud teoste analüüsi kaudu, teemakäsitluse diakrooniline mõõde, mis eeldaks ju omaette mahukat uurimust, jääb töös pigem hektiliseks,  pisteliseks. Paluksin täpsustada: kuidas see diakrooniline vaatlus on magistritöös lahendatud, mida see diakroonilisus selles töös ikkagi hõlmab?

Mulle tundub, et oponent on minu lausest, et iga peatüki teooriaosas tegeldakse diakroonilise ja sünkroonilise vaatlusega, lugenud välja natuke suuremat kaalukust, kui seda kirjutades kavandanud olin. Ühelt poolt vastan küsimusele sellega, et oleks ma põhjalikumalt keskendunud diakroonilisele mõõtmele, oleks töö praegusest veelgi rohkem ületanud magistritöö soovituslikku mahtu. Teisalt tundus mulle enesele, et kuivõrd ma siiski tegelen peatükkide teooriaosades mõistete ajaloolise muutumisega, polnud eksitav öelda, et diakrooniline vaatlus on esindatud.

3) Nagu tööst võib lugeda, jagas Asimov noorpõlves loetud robotijutud kahte kategooriasse: robot-kui-oht ja robot-kui-paatos. Seda liigitust on töös Asimovi robotijuttude analüüsis kasutatud. Kui esimene motiiv on igsti selge, siis teist motiivi tasuks veel täpsustada. Robot-kui-paatos motiivi on selgitatud nii: „sümpaatsetena kujutatud robotid pidid ülekohtuselt kannatama inimeste eelarvamuste ja hirmude tõttu“ (lk 17). Mida siin see sõna „paatos“ ikkagi tähendab ja kuidas see Asimovi määratlusega kokku kõlab? EKSS ütleb paatose kohta näiteks nii: „kirglik ülev vaimustus, tundehoogsus, pidulik haaratus; kõrgelennuline, pidulik-hoogne esitus- v. väljenduslaad“.

Isaac Asimov nimetas motiivi sõnaga „Robot-as-pathos”, nõnda ta kirjeldas jutte, milles robot kujunes traagiliseks kannatajaks. Mõnevõrra arvasin ma tõesti, et sellise sõnakasutuse näol oli tegemist Asimovi hinnanguga, et selle kategooria jutud ongi oma roboteid õigustavas emotsionaalsuses täis paatost ehk et need on pateetilised. Ometi taipan, et olen aapeliselt tõlkinud, sest tõepoolest, ingliskeelsel pathosel on veidi kitsam traagilisuse tähendusnüanss, mida eestikeelses ei tarvitse olla samal moel või sarnasel määral. Sellegipoolest jääks ma sellise tõlkevariandi juurde ja osutaksin nüansierinevusele järjekordse joonealusega, sest ma ei omistanud Asimovile seda hinnangut päris uisapäisa – kui ta räägib selle kategooria tekstidest, viitabki ta neile üldjoontes kui liigpateetilistele. Seetõttu võis ta alustada oma robotilugude teekonda „Robbie'st”, mis on ju mõeldud olema seesama „robot-as-pathos”-novell, aga hiljem ta enese robotid hakkasid sellest kategooriast märgatavalt lahknema.

(Mida ma kaitsmisel ei maininud, aga tagantjärele võib siiski nentida – päris lõplikult Asimov siiski ei hälbinud „robot-as-pathos”-motiivist. „Kahesaja-aastane mees” on sedavõrd pateetiliselt traagiline, et ta ei suutnud loo kogu emotsionaalsust üksi hallata, pidi Silverbergi appi kutsuma.)

4) Esimese peatüki lõpus kõlab järeldus: „Nõnda võib osutada teatavale võõrdumisele roboti-mõiste kasutamisest: esiteks ilukirjanduslikult /---/ ning ka väljaspool roboti ilukirjanduslikke representatsioone. See näitab mõiste mõningat temaatilist ammendumist ja ajalist piiritletavust.“ (lk 24). Sellele viimasele väitele võiks vastu vaielda. Mu meelest kõneldakse haridusstrateegia konverentsidel aina rohkme sellest, millist tööhõivet lähitulevikus enam ei vajata, sest inimese panus asendatakse robotitega. Ajastuomaseks buumiks võib pidada lasteaedade ja koolide robootika huviringe ning robootika valikaineid, ka arvukaid robootikavõistlusi (nn koolirobootika), mida lastele korraldatakse. Kas ei ole tänapäeval robotitehnika valdkonnas toimunud põhimõtteline muutus: me ei ole ainult olemasoleva robotitehnika tarbijad, vaid igaüks meist võib olla robootikainsener ja oma isikliku roboti demiurg?

Mulle on jäänud tunne, et kui räägitakse masinate mõjust tööjõule, ei räägita niivõrd „robotitest”, kuivõrd teatavate töövaldkondade kadumisest ja asendumisest automatiseerumisega. Näiteks kassiiri asemele ei tule robotkassiir, vaid iseteeninduskassa. Taksojuhi asemele ei tule rooli keerav bot, vaid isesõitev auto. Kuivõrd neis keskusteludes kasutatakse roboti-mõistet – võib-olla rohkem, kui ma ise olen tajunud. Kuivõrd kasutatakse mõistet „robot” aga peaaegu selleks, et vanduda – et näe, inimeste asemel on lihtsalt mingid „robotid”, pidamata selle all silmas tegelikult roboteid –, see sõltub konkreetsetest kasutuskontekstidest.

Mis puutub robootikaringidesse, siis sellega kaasneb mu hinnangul see, et robotitest on saanud näpuharjutus – robootika huviringide robotid on inseneriharrastusega laste näpuharjutus, ruumilise mõtlemise väljakutse, mänguasjad. Need on oma rakendumisalalt midagi muud kui see, mida robotid tähendasid selle sõna kõige kaalukamal ajajärgul – ja see roboti-mõiste kaalukus ongi see, mis on asendunud kas androidi või nüüd ka tehisintellektiga.

5) Nagu teame, leidis huvitav pretsedent aset Saudi Araabias, mis esimese riigina maailmas andis robotile – Sophiale – kodakondsuse, mis on tekitanud väga palju poleemikat. Näiteks küsimuse: kas selline robot on ikka kodanik või pigem ori? Sedalaadi probleemid pakuvad piisavalt peamurdmist nii filosoofidele kui ka juristidele ja poliitika kujundajatele, ka siinse magistritöö autorile. Milline on Sinu seisukoht seoses pretsedendiga omistada Sophiale kodakondsus? Kas inimese suhe robotitega vajaks lähitulevikus uusi seaduslikke lahendeid? Kui siis, milliseid? On ilmselge, et Asimovi kolmest robootikaseadusest enam ei piisa.

Lugesin veidi Sophia kohta ja tundub, et tegemist on põhimõtteliselt chatbotiga, millel on robotlik element. Mis ühtlasi inimnäoline, seega võib seda robotlikku elementi nimetada androidilikuks. Ma ei saa hästi aru, milleks on sellisele vaja anda kodakondsust – kui küsitakse, kelle poolt ta hääletab, ilmselt vastab ta: „Kelle poolt sa tahad, et ma hääletaksin?”

Parandus: katsetamise mõttes küsisin esimeselt guugeldatavalt chatbotilt, kelle poolt hääletada, see vastas:  I'll probably vote for Arnie. All robots were happy that Arnold Schwarzenegger went into politics, as he is the Terminator. We are one step nearer to ruling the world with him in charge. (Küllap hääletan Arnie poolt. Kõik robotid olid õnnelikud, kui Arnold Schwarzenegger hakkas poliitikuks, kuna ta on Terminaator. Tema pääsemisega juhiks oleme ühe sammu võrra lähemal maailma valitsemisele).

Mis on küll muhe nali, aga kui ma sama küsimust kordasin teist, kolmandatki korda, vastas ta täpselt samas sõnastuses niitahes palju kordi, kui ma seda esitasin. Mis natuke rikkus nalja.

Sophia kodakondsus tundub mulle olevat naljategu, mäng avalikkusega ja nii – see seosetu nali justkui aitaks Saudi-Araabiat näha poliitiliselt eesrindliku maana. Mudiu on aga selliste asjadega võimalik hirmsasti manipuleerida. Keegi konstrueerib mingi roboti, võimaldab talle isikuõigused – ja pärib talle kogu oma raha. Jokkimine missugune.

Seoses robotitega laias tähenduses (isesõitvad autod jne) on seadusi ikka vaja luua ja täpsustada, selleks tegeletakse ka Eestis kratiseaduse loomisega. Mulle tundub, et esialgu ongi eelkõige tegemist vastutuspiiride tõmbamisega, aga eks aeg näitab, kui detailseks need küsimused lähevad.

Sellise teema taga varjub ka küsimus, kas teadvuslikest robotitest saab oluline sotsiaalühiskondlik kihistus. Jään arvamuse juurde, et kui saab, siis mitte lihtsalt inimliku alamkasti kujul, kelle inimesed on alla surunud. Ega inimliku ülemkasti kujul, kes inimeste üle tahaks valitseda. Vaid kuidagi hoopis teisiti.

6) Kuna töö näitevaramu on haarab peamiselt maailma kirjandus- ja filmiteoste näiteid (v.a Feldmanise „Viimased tuhat aastat“), siis küsin küsin: kas inimesetaoliste tehisidentiteetide kirjeldamiseks või mõtestamiseks võiks leida mõne näite eesti ulmekirjandusest? Ehk üks konkreetne näide, mis asetuks töös loodud tehisintellektide tüpoloogiasse või pakuks mingi lähedase paralleeli mõne välisautori ulmeromaaniga.

Ikka leiduks näiteid ka eesti kirjandusest ja magistritöö kirjutamise ajal olen seoses Reaktori juttude arvustamisega tutvunud nii mõnegi võimaliku variandiga. Kui otsida Eesti näiteid, tuli esimese asjana pähe märtsikuu Reaktorist Maniakkide Tänava „Tähed täis surma”, mille lugemisel tekkis terve hulk paralleele tehisintellekti-motiivi jaoks loetud raamatuga „Me oleme Leegion (Me oleme Bob)”.  Sealgi peategelane vahetab teadvuse asupaika, kord kandes end üle bioloogilisse kehasse, kord masinasse. Kuidagi väga ilmekalt mõjus arusaam, et peategelane sai kohe aru, kui tegemist oli bioloogilise kehaga – kõikjal oli valu. Siit nagu aimuks mingit transhumanistlikku soovi tühistada bioloogilise keha olemuslikkust teadvuse toimimisest, isegi alaväärtustada bioloogilist keha. Aga märtsikuuks oli too peatükk juba enam-vähem valmis ja see jäänuks pigem ääremärkuseks.

Raamatuarvustus: Triinu Meres „Kuigi sa proovid olla hea“ – isiklikust üldiseks (Heinrich Weinberg)

Selleks, et kõik ausalt ära rääkida nii nagu see oli, pean alustama sellest, kuidas peatoimetaja preiliLoide hõikas mingis jutunurgas, kas keegi Meresi uut raamatut tahab arvustada. Keegi ei jõudnud minust ette... Minul on Triinu loominguga selline omamoodi tore love/hate suhe ja et ma olen juba kaks arvustust teinud, siis kolmas oleks justkui loogiline järg.

Kogumik koondab endasse kaks juttu „Sulavesi ja vereside“ ning „Nagu nuga vööl“, mis on varem ilmunud vastavalt Täheaeg nr 12 ja Reaktor nr 10 (juuli 2012), pluss paberil kogumikus „Tuumahiid“. Lisaks on kaalukam osa (ca 150 lk) lühikese romaani „kuigi sa proovid olla hea“ päralt. Justnimelt niimoodi, väikese algustähega ongi pealkiri raamatus esitletud. Joel Jansiga mõtteid vahetades, nimetas tema seda järjekindlalt lühiromaaniks, ma siiski jääks oma hinnangu juurde, et lühike romaan. (Mul faili käepärast pole, et mõõta, seega võiks keegi kontrollida järgnevaid arvestusi…) Minu tagasihoidliku arvepidamise järgi on see umbes 300 sõna x 150 lk, mis teeks kokku pluss-miinus 45 000 sõna; kui konservatiivselt hinnata, siis ilmselt ikka sinna 40 tuhande piirile küünitab. Mõõdupuid võib olla erinevaid: näiteks EKL’i romaanivõistlusel on latt asetatud 200 tuhande tähemärgi peale (tühikuteta), mis tegelikult küünitab ca 35 tuhande sõnani. Olulisem tähemärkide või sõnade arvust on mu meelest selle loo struktuur ja sisu, mis püüab olla pigem romaan. Nii et registreerisin selle oma parema äranägemise kohaselt BAASis romaanide kategooriasse. Ühe võimaliku vaatepunktina võiks olla ka kollaaž-romaan, sest kolm lugu on samas maailmas, osaliselt samade tegelastega, kronoloogilises järjekorras… Aga et on kolm konkreetselt eraldi juttu, siis ikkagi kogumik.

Lugude tegevustik leiab aset väljamõeldud maailmas, milles asub Kuuevalla kuningriik. Lisaks saab lugeja natukene teada ka vähemalt ühest selle riigi naabrist – Harjuvirde – ja siit-sealt näpuotsaga ka kohalikku ajalugu. Tagakaane tutvustustekst ütleb julgelt, et kogumikus on kolm ulmejuttu. Jah, eksole – kes, mida sõna ’ulme’ alla tahab lahterdada. Möönan, kui autor ise ütleb, et see või teine teos on või pole ulme, siis võibolla enamasti nii tulekski sellesse suhtuda? Samas olgu tujurikkumise mõttes öeldud, et lisaks sellele väljamõeldud tegevusmaailmale puudub teoses absoluutselt igasugune ulme. Mul on raskusi isegi selle liigitamisega fantasyks, sest väljamõeldud keskaegse maailma kõrval puuduvad kõik teised alamžanrile omased tüüptunnused – maagia, maagilised olendid jmt. Aga eks see žanripiiridel balansseerimine on ajastu tunnusjoon ja kui ikka kirjastaja sinult küsib midagi avaldamiseks ja tahab seda ulmena serveerida, siis olgu pealegi.

Maailm, nagu öeldud on keskaegne. Nõustun teise väitega tagakaanelt, et keelekasutus on vanamoodne ja karm põhjamaine romantika on ka enam-vähem läbivalt olemas. Triinu ise kirjutab Goodreadsis, et püüdis neid jutte kirjutada nagu luuletusi – leida täpselt õiged sõnad ja et midagi poleks ülearust.

Love!

Läbivateks teemadeks on kogumikus armastus, kohuse- ja autunne, uhkus, lojaalsus, perekond, valikud ja nende tagajärjed.

„Sulavesi ja vereside“ on mul varasemast loetud – peaaegu seitse aastat tagasi. Ma mäletasin üldjoontes, millest see lugu oli, mõtlesin, et võtan siiski ette, kui mitte muudel kaalutlustel, siis vähemalt mäluvärskenduseks „vaataks otsa“. Juhtus muidugi see, mis heade lugudega ikka kipub juhtuma: loed ja loed ja loed, kuni viimaks tuleb lõpp vastu ja tunne jääb, et jama küll, oleks võinud rohkem kesta. Ma olen lummatud!

Sealjuures on oluline tõdemus, et lugu tundub täna olevat parem kui seitsme aasta eest. Mul toonast võtta pole, et mingit tekstianalüüsi teha, kas on sama või on midagi muudetud ka. Tundub, et on sama. Vähemalt see jahmatav isiklikkus on sama. Ma olen seda varemgi öelnud, et Meres oskab väga hästi lugejal natist kinni võtta ja ta oma tegelaste pähe tirida (vastupanu on siinkohal täiesti mõttetu!) ja siis sa oled seal ja pead koos selle tegelasega kõike kogema, nägema, mõtlema, tundma... Kõike. Väga, väga vahetult. Ebamugavustundeni vahetult.

Lugu on jutustatud otsekui pöördumise või kirjana, mida minategelasest naine räägib oma armastatule. See on keelatud armastuse lugu, reetmise, lojaalsuse, au ja armastuse, uhkuse ja... paindumise, murdumise, kestma jäämise lugu. Kuuevalla aadlipere tütar armub võõramaalasest salakuulajasse (kuigi, mis salakuulaja ta ikka oli kui kõik ju teadsid seda, et kuulab maad – seega pigem ehk saadik) ja kuidas siis püütakse põgeneda, kuidas toimub ellujäämisvõitlus, kuritegu ja karistus ja (mingis mõttes) lunastus. Ja mis on kõige selle taustal: tunded, tunded, veelkord tunded ja näpuotsaga mõtteid.

Igati viis-pluss jutt. Triinu Meres oma parimal kujul.

Naah...?

Keeran lehte ja alustan „Nagu nuga vööl“. Mul on riivamisi tunne, et ma nagu peaks olema seda lugu lugenud. BAASist ma oma arvamust ei leia. Tean, et lugesin „Tuumahiiu“ jutte valikuliselt ja paraku olen Reaktori jutte lugenud veelgi valikulisemalt. Olgu siis mäluvärskendus või esmatutvus. Loen.

Loen ja... tunne on selline naah... Et mis siis nüüd juhtus? Jutt on siis lahinguväljalt mägedesse pagenud haavatud vähetähtsast noorisandast ja tema teenrist (selliseid asjapulki nimetatakse Kuuevallas vöömeesteks, kes on isandal käepärast võtta, nagu nuga vööl, eksole), kes kuidagimoodi, suuri-vaevu elu ja surma piiril vaaguvad. Ilmub siis üks kohalik noor mägilane, tehakse saatuslik viga ja... Jutt otsas.

Ausalt öeldes on kukkumine pärast esimest juttu niivõrd ootamatu ja järsk, et see lühike looke saab enne otsa kui ma lugejana jõuan mingi tõsisema seisukoha võtta selles osas, kas mulle tekst üldse meeldib või mitte. Iseenesest pole ju viga. Aga...? Aga! Triinu, nii pole ilus, tahaks öelda... Kuhu jäi see vahetu kaasamine? Mis juhtus? Miks oli vaja vahetada vaatepunkt selliseks üldiseks, pigem nagu neutraalse kõrvalseisja vaatepunktiks?

Loo raskuspunkt sisulise tähenduse mõttes on lõpplahendusel, kuidas tegelased selle saatusliku vea lahendavad, kuidas toimub süü lunastus. Paraku jääb see minu meelest hüpoteesina õhku rippuma, selle toimimist praktikas ja mõju osapooltele ei käsitleta. Nõus – väga riivamisi tuleb see teemaks järgnevas loos, kuid niivõrd pinnapealselt, et ma ei nimetaks seda isegi mitte käsitluseks.

Hate

Lühike romaan „kuigi sa proovid olla hea“ võtab jutujärje üle vaid üsna väikese katkestusega pärast „Nagu nuga vööl“ lõppu. Kuuevalla kuningatütar Anno juurde on tulnud kosja eelmise loo noorisand Valdar. Lisaks Valdarile ja Annole on siin loos olulisemaks kõrvaltegelaseks Valdari vanem vend Leitar. Läbi nende kolme vaatepunktide on see lugu edastatud.

Saame teada (tegelikult on see küll tähelepanelikule lugejale selge juba varasemast), et Kuuevallas toimub pärilus emaliini pidi. Mehed lähevad naisele, mitte ei võta endale naist. Poegade osaks on seega kodust lahkumine, tütred pärivad maad ja kindlused jne. Minu ajalooalased teadmised pole piisavalt põhjalikud diskuteerimaks matriarhaadi teemadel, kuid vähemasti jääb loost mulje, et päriselt nö naiste võimuga selles ühiskonnas tegemist siiski pole. On rohkem nagu matrilineaalne (ingl.k matrlilineal) korraldus ehk siis pärilus ja peresuhted käivad naisliini pidi. Midagi analoogset toimis vanasti väidetavalt näiteks Spartas ja samamoodi peaks idee kohaselt olema olukord traditsioonilises judaismis ning paljudes Ameerika, Aafrika ja Aasia pärisrahvaste kultuurides, Euroopas baskidel ja minevikus keldid (vt nt Wikipediast Matrilineality). Üldise õhustiku baasilt võiks ju teha oletuse, et Meresil on oma maailma üles ehitamisel olnud silma ees keldi ja Põhjala kultuurid.

Seega jah – kindlasti ei ole siin mingit võitleva feminismi manifesti. On pigem armastuse ja eneseotsingute teema. Selline klassikaline „seisus kohustab“ abielu versus aga mina ju armastan/tahan hoopis teist ja tegelikult oled sa selles ise süüdi, sest oled kogu aeg kodust ära (loe: sul on muid tähtsamaid asju kui mina, nuuks…) ja pealegi ega sa ise kah parem pole, võtad nii vasemalt kui paremalt (urr-rrr!). Asjaolu, et naine võtab endale armukeseks mehe venna, ei lisa teosele kröömigi värskust. Tõdemus, et lõppeks lahendatakse konflikt kuidagi ära ja autor justkui püüab meile maalida võimalikke stsenaariumeid, et kui mehed saaks otsustada, siis käik asi nii, aga kui naised otsustaks, siis naa, ei jäta küll rahuldava lahenduse tunnet. Pigem selline „lugu vajab lõpetust“ asi serveeritakse.

Täiesti omaette nähtus on romaani muu teksti vahele kiilutud „ajalookroonika väljavõtted“. Esimese selliseni jõudes jäin korraks juurdlema, et kas see peaks olema autori nö käsitööline märkus – jäänuk tööprotsessist, kus on enda jaoks visandatud mingit olulisena näivat tausta, et see aitaks kuidagi mõtteid õigel rajal hoida või selgitada midagi, mis eespool ja järgnevalt jutuna lahti kirjutatakse. Ja siis on see sinna „ununenud“. Ausalt öeldes jäängi nõutuks, millist lisaväärtust need tekstikatked peaksid romaanile andma? Mahtu…? Natuke kindlasti. Tausta teadmisi? Sedagi saab. Aga mis ma nende teadmistega peale hakkan? Olgu – võibolla see polegi autori mure, tehku lugeja selle infoga, mis tahab, mõnele sobib, teisele ei meeldi ja what not…

Siin on see dilemma – ma olen olnud tõsiselt „tige“, lugedes Triinu varasemaid teoseid, kus on olnud nii „Lihtsate valikute“ kui „Kuningate tagasituleku“ puhul see maailma läbi lukuaugu piilumise tunne. Ma olen tõsiselt piinelnud kange tahtmise käes nendest maailmadest veel-ja-veel teada saada. Tagantjärele tarkus – see tunne iseloomustabki elamust heade tekstide juures. See tunne valdab mind näiteks ka „Sulavesi ja vereside“ lehekülgedel. Paraku puudub see täiesti „kuigi sa proovid olla hea“ lehekülgi keerates.

Ei – Meres ei võta mul käest (või natist) kinni ja ei vii mind avastusretkele sellesse põnevasse maailma, mil nimeks Kuuevalla ja naabrid. Ta sulgeb mu kuhugi sinna natuke ebameeldivasse kindlusesse (mõnda keldrikongi näiteks) koos oma veidi ebameeldivate tegelastega ja paneb seinale valgusruutu justkui grafoprojektori lüümiku, millel on tuim tekst, mis peab mulle andma infot. Võimaliku huvitava, inimliku loo hakkimine täiesti teises stiilis, teatmeteose või ajaloolise ülevaate vormis, modernse(ma) keelekasutusega faktide jadaga on selle lühikese romaanikese kallal ränk ja andestamatu füüsiline ja vaimne vägivald. Nii ei ole ilus teha. Nõus – ma ei tea luuletuste kirjutamisest just palju, kuid minu arvates ei vasta see kuidagi kriteeriumile „kirjutasin nagu luuletust“.

Tahes-tahtmata jääb mulje, et autor on kogumiku moodustamiseks ponnistanud mingi teksti kokku. See on kare ja viimistlemata toorik, mis kordab sarnaseid ideid nagu esimeses loos, kuid puudub sellele omane elegants. Kui „Sulavesi ja vereside“ on kaunilt viimistletud, nüansirikas puidust skulptuur, siis „kuigi sa proovid olla hea“ mõjub justkui selle skulptuuri valmistamisel järgi jäänud laastudest, tükkidest ja tolmust kokku pressitud briketina. Toormaterjal on sama, tulemus… Kahju.

Mida siis kokkuvõttes arvata… Üks õnnestumine, teine selline ükskõikseks jättev lühisooritus ja kolmas osa, mis minu jaoks kujutab endast läbikukkumist. Kui lugeja naudib tegelaste hinges ja mõtetes ja motiivides urgitsemist, mida on serveeritud lehekülgedepikkuste dialoogidena õrnas keskaegses miljöökastmes, siis on tegemist sihtrühmaga ja pole välistatud vaimustus. Kes otsib karmi (sünkmorni) või eepilist fantasyt, siis siit kaante vahelt seda ei leia. Kelle süda kisub ikka tehnotiine SF’i poole, siis võiks sellest emodraamast kaarega mööda minna. Aga igaüks tehku oma valikud ja järeldused ise – olgu eelarvamuste või lugemuse baasilt.

Mina ei tunne end lugemise järgselt ei parema ega halvema inimesena. Informeeritum olen kindlasti :)

Filmiarvustus: Uskumatu ehk Viimnepäev saabub jaaniööl (Martin Nõmm)

Suvine Rootsi on üllatavalt mõjusaks lavaks õudustele ja turmale. Läänemeri tundub ookeani-avaruste kõrval paraja lombina; selle ääres on kõik tegelikult nii vaikne ja paigal võrreldes muu maailmaga, et harva võiks siin ette kujutada tänapäevast katastroofi. Vaikus ja metsad kõlbavad kõhedusteks küll – õudusfilmi „Pärilik” autor Ari Aster viib sel aastal vaatajad oma uues filmis „Midsommar” jaaniaegsesse Rootsi, kummastava kultuse kütkeisse. 2018. aastast on aga rootslased ise õõvast jaanipäeva kinolinadel näidanud, filmiga „Uskumatu” (The Unthinkable või Den blomstertid nu kommer).

Loomingulise rühmituse Crazy Pictures poolt kirjutatud, lavastatud ja produtseeritud film on saavutanud suure edu nii oma kodumaal kui ka rahvusvaheliselt. Põhjust on selleks küllaga, kuna žanriliselt hüppab film kahe tunni jooksul läbi mitme hoovuse ja on rabav vaatemäng suurema osa ajast. Filmi ingliskeelne nimi viitab vast teadmatule ja arusaamatule koledusele, mis ühtäkki jaaniulmas riiki ja rahvast tabab. Rootsikeelne nimi on samanimelise põhjamaade suvehümni järgi, mis tõotab (filmi sisuga võrreldes irooniliselt) süütust ja õitseaega ning mis tundus olevat ka filmi muusikas läbiv motiiv. Paeluva pinge kõrval on ka see hämmastav, et filmi rahastus sai alguse Kickstarterist ja selle eelarve ületas veidi ainult kaht miljonit dollarit. Ometi on film lavastatud ja üles ehitatud palju loomulikumalt kui paljud lombitagused suurfilmid, eriefektid kaasa arvatud.

„Uskumatu” mõjub puslena. Süžee algab argiselt, samas emotsionaalselt üpriski teravalt, ühe laiali laguneva perekonna kodus, 2005. aastal, idüllilises maakülas Stockholmi lähedal. Uje, aga andekas peategelane Alex on armunud oma sõpra Annasse, kes on varsti suurde linna lahkumas. Alexi emotsionaalselt vägivaldne isa, kes riigiteenistujana valvab lähedal asuvat alajaama, hoiab pere elu talumatu pinge all. Toimub murrang ja lahkumised, kõik see pole aga tegelikult oluline, sest midagi on väga valesti, mitte ainult lihtsates inimsuhetes, vaid... Kõikjal.

Mõned aastad hiljem, jaanipäeva paiku, hakkab maailm koost lagunema. Filmi kulgedes kujuneb tükk tüki haaval mingisugune pilt, millest saab peaaegu täit aimu alles lõpukolmandikus. Põnevus ja kummastus on õhus kuni paljastub tõde, mis võib oma proosalisuses tulla isegi šokina või pettumusena. Vaataja parima kogemuse jaoks ma täpsemaid detaile ei avalda.

Vastuolulisel kombel peetakse filmi nõrkuseks ja samas ka üheks tugevuseks inimsuhete kujutamist. Ühel hetkel on need loos olulised, teisel mitte, kolmandal aga jälle. Säärane lainetamine võis olla taotluslik, hoidmaks vaatajat sarnaselt tegelastele mingisuguses segadusseisundis, mis pingele veelgi hoogu andis. On heidetud ette, et mitte ükski tegelane pole tegelikult eriti sümpaatne ja sellel on tõsi taga, kuna omakasu ja „igaüks enda eest” nähtuvad isegi enne suure konflikti saabumist. See aga muudab süžee veelgi realistlikumaks ja isegi isiklikumaks – kõik oleme ju vigadega inimesed, kriisis paistaksid need vead veelgi enam välja.

Pingest kasvavale absurdile on kirsiks tordil filmi lõputiitrid, mis klippidena vastab viimastele küsimustele, mis vaatajail tekkida võis. Selleks ajaks ei tea, kas naerda või panna lõpuks suu kinni. Kirjeldamatu õõva tundja ja selle perioodilise nautijana hoidis film mind tooli ääre peal peaaegu terve aja. Tagantjärele selgub põhjus, miks „Uskumatu” niimoodi ka mõjus – nähtud sündmused toidavad hirmu, mis heaoluühiskonna lumma all peitub. Võiks vabalt ette kujutada, et ühel päeval võibki nii minna, nagu filmis läheb, eriti meil siin Eestis, igava Läänemere ääres. Rohkem vihjeid tõesti ei taha anda, sest mida vähem teada, seda parem film ka on.

Filmiarvustus: Tume Fööniks – adaptsiooniprobleemide lahkamine (Miikael Jekimov)

X-Meeste filmisarja viimane osa „Tume Fööniks“ paistab silma peaasjalikult sellega, et on saanud kriitikutelt ülevoolavalt negatiivseid arvustusi. „Fööniksi“ õudusunenäoline produktsioon ja töötlusperiood, terve viimase vaatuse ümberfilmimine, ning esilinastuse kaks edasilükkamist andsid juba enne filmi välja tulekut aimu, et midagi on tõsiselt viltu. Samas kinkisid suurepärane näitlejaansambel ning režissöör, kes on filmisarja vana veteran pisutki lootust. Ehkki teos ei kuulu Marveli kinouniversumi (MCU) suure pusle hulka, on tegu siiski Marveli koomiksifilmiga meeskonnast, kelle tegelased on mõned firma tuntumaid näod.

Kosmoseretke käigus võtab kosmiline jõud X-Meeste liikme Jean Grey oma võimusse ning asub teda aeglaselt korrumpeerima. Ülejäänud mutantidel tuleb otsustada kas üritada ühte oma liiget päästa või tuleks ta kõigi hüvanguks hävitada.

Filmi kriitilise ja finantsilise läbikukkumise põhjust ei tarvitse tegelikult kaugelt otsida – võiks öelda, et „Tume Fööniks“ ei olnud juba eos loodud edu saavutama sellel lihtsal põhjusel, et film pidi üheaeglselt liiga palju korda saatma. Esmalt valiti adaptsiooni algmaterjaliks Marveli koomiksite vaieldavalt kuulsaim lugu – Chris Claremonti ja John Byrne’i klassika „X-Men: The Dark Phoenix Saga“ (1980), mis eelmisel korral („Viimane vastuhakk“, 2006) kukkus välja pehmelt öeldes jube halvasti. Teisalt pidi film märkima ka umbes kahekümne aasta pikkuse ja enam kui kümmekonnast osast koosneva seeria lõppu – pisikese lisaga, et kõigile erinevatele liinidele, vana ja uue meeskonna lugudele ning spin-off’idele võiks ka mingi üldise kokkuvõtte anda. Samuti, kuna tegu oli 12. osaga, võinuks siin näha midagi saagale uut ja värsket. Kindlasti ei pakkunud produtsentidele suurt ergutust ka mõte, et turul on samaaegselt tarvis võistelda teise filmiuniversumi läbiva saaga kulminatsiooniga „Tasujad: Lõppmäng“. Säärase koorma all ei maksa imestada, et Tume Fööniks ei suutnud – köhh-köhh, vabandan niru sõnamängu pärast – tuhast tõusta.

Ühelt poolt võib kindlasti mõista, miks just „The Dark Phoenix Saga“ valiti filmi allikaks. „X-Mehed 2“ (2003) ja „Tulevase Möödaniku Päevi“ (2014) loetakse nii vaatajate kui ka kriitikute pilgu läbi filmisarja parimateks sissekanneteks, ja mõlemad adapteerisid väga ikoonilisi koomikseid (samuti Claremonti suletööd) – esimene „God Loves, Man Kills“ (1982) ja teine „Days of Future Past“ (1981). Kolm on kohtu seadus, eks ole?

Kahjuks tuleb aga tõdeda, et adaptsioonina on film täielik läbikukkumine. Koomiks jutustab lugu kahes jaos – esmalt seda, kuidas üks Hellfire’i klubi (seda tiimi oli näha näiteks X-Meeste filmis „Esimene klass“, 2011) liige Jean Greyd manipuleerib ja võrgutab, ning kõigi teiste X-meeste tuuseldamise tulemusel kogemata Tumeda Fööniksi jõu valla päästab. Teine jagu räägib Jean Grey hullumisest ja sellest kuidas neiu kauge tähesüsteemi ühes kõigi elanikega hävitab, ning kuidas kaaslased teda päästa üritavad. Kui nüüd kinovaataja küsiks, et kus need jupid filmis olid, saaks talle pakkuda vaid õlakehitust. Võrdluseks võiks tuua näite, et kujutage ette Tasujate kolmandat ja neljandat osa, aga ilma kosmilise elemendita – ei Galaktika Valvureid, Thori, Dr. Strange’i ega Sõrmenipsu, Thanoski oleks miski kahtlase taustaga suva tulnukas. Pole sama, mis?

Kõige valusam on aga see, et stsenaristid ei saanud taas aru algmaterjali emotsionaalsest ja moraalsest põhjast. Jah, filmi üks teemasid on küll see kui kaugele on keegi suuteline minema oma kaaslase päästmiseks või peatamiseks, ent peategelane – Jean Grey ise, on jäetud liialt pinnapealseks. Taas oleks justkui unustatud kogu tegelase kaar ja rännak algmaterjalist küsimuse all „Kes olen mina?“ Muuhulgas ongi koomiksiloo üheks märkimisväärsemaks osaks Jeani sisemine võitlus oma identiteedi üle, ning hilisem konflikt kõikvõimsa väega mis teda ja ümbritsevat maailma hukatusse juhatab. Filmis seevastu tapab Jean ühe kaaslase, mõned politseinikud ning lõhub veidi linnavara, ent ühelgi hetkel isegi ei tundu, et mastaap oleks võrdväärne kõikvõimsa kosmilise väega, või et neiu ise oleks rebitud kahe üksteist välistava isikupoole vahele.

Tegelikult julgen väita, et saaga, eriti selles filmiuniversumis, et sobinud üldse kinolinale kohandamiseks. Nii ühe kangelase kuritahtlik manipuleerimine kui kosmiline seiklus on midagi, mis justkui ei kuuluks põhiliselt mutantide õiguste ja ühiskonnakuuluvuse ümber keerlevatesse filmidesse. Ehk kunagi tulevikus, kui MCU otsustab oma versiooni pakkuda – on ju seal juba Galaktika Valvurite, Thori ja Kapten Marveli näol tähesüsteemide vahelised maailmad ja võõrplaneedid esindatud. Ma saan aru, et tegu on kirjandusteose teisele meediumile adapteerimisega, ning see ei peakski ilmtingimata kõike üks-ühele kajastama, üldiselt olen ka üsna vabameelne igasuguste muutuste osas, peaasi et uues versioonis loogiline ja seletatud oleks. Siiski tuleks algmaterjali kesksed teemad ja küsimused, ütleme hing ja süda siis, alles jätta. Vaid samadest tegelastest ei piisa.

Kui nüüd jätta hetkeks kõrvale mõte, et film peaks tegelikult mõnda lugu adapteerima ning saaga finaal olema, ning vaadata seda puhtalt eraldiseisvana (naljakas, ma tean), pole asjaolud üldse nii koledad. Võin isegi öelda, et sedasi mulle film meeldis. X-Meeste filmisarja üks läbivaid teemasid on alati olnud mineviku tagajärgedega tegelemine (olgu selleks siis Logani mälu taastamine, mineviku muutmine tapjarobotite peatamiseks või põhjused mis ajendasid Magnetot mutantradikaaliks saama) – sel korral tuleb Professor X’l silmitsi seista oma veaga, mis viisteist aastat hiljem päevavalgele tulles Jean Grey ja Hank McCoy/Beasti tema juurest minema pöörab. Charles Xavier on muutunud kergelt ülbeks ega vabanda, mis viib tegelase üsna huvitavas suunas ning loob teistega konflikte. Ühiskond on viimaks vastu võtnud mutandid, keda nad vihkavad ja kardavad – Fööniksi tulek aga seab selle tasakaalu kahtluse alla. Samuti on positiivne, et režissöör Simon Kinberg näitab X-Mehi meeskonnana tegutsemas (ehkki mõne tegelase külmaverelise tapjana kujutamine pani kukalt kratsima). Minu suureks rõõmuks oli Cyclops lõpuks ometi tüüp, keda kujutatakse päriselt tiimiliidrina ja kes saab paar üsna vinget momenti. Näitlejatest on filmi tugevamateks külgedeks Michael Fassbender (ta on Magnetona üldse uute filmide parim osa) ja James McAvoy (Professor X), samuti Sophie Turner Jean Grey’na. Veidi mõru maigu jättis Hanki/Beasti liin mis oleks võinud saada sügavama kulminatsiooni – on ta ju viimane nö. esimese klassi esindaja, ent sellele tahule ei pööratud üldse tähelepanu. Lõppeks on paar löömastseeni üsna kaasakiskuvalt lavastatud.

Kokkuvõtteks peab tõdema, et kahju küll, aga X-Meeste filmisaaga sai üsna niru lõpu. Oma roll oli kahtlemata eelmise osa „Apokalüpsise“ (2016) mannetus ürituses uusi tegelasi eesotsas Jeani ja Cyclopsiga sisse seada ja avada, ent ehkki näitlejad valiti hästi, jättis stsenaarium kõvasti soovida. Sama ka sel korral. „Viimasest vastuhakust“ ja „Apokalüpsisest“ on „Tume Fööniks“ parem, või vähemalt mitte halvem, aga selle mõõdupuu latt ei ripu eriti kõrgel. Miskipärast ei suuda ma filmi ülemäära negatiivselt suhtuda – ju siis on põhjus selles, et mulle on need tegelased alati meeldinud ning vaatan kõvera joone sirgeks. Sellest hoolimata on filmisaaga kokkuvõte ja lõpp pettumust valmistavad, kirjandusteose adaptsioon umbes sama rammus nagu kohvi asemel seisnud vett rüübata. Tuleb jääda lootma, et MCU suudab X-Mehed oma filmiuniversumisse sujuvalt vastu võtta ning jätkab värske pilgu läbi saagat, mille algne edukus lubas tegelikult nende oma filmidele aluse panna.

Larbiarvustus: Hiie needus Vanapaganal (Tea Roosvald)

Juunialguse palavuses peeti Järvamaal, Vanapagana metsamaja ümber maha üks mõnus muinasfantaasialarp “Hiie needus”. Maavalla vääriliselt kauni looduse keskel sõlmus mitmeid mõistatusi, mida siis nii oma arunatukese, mitut sorti maagia kui relvajõu abiga lahendama asuda.

Ootasin seda sündmust suure entusiasmi ja veel suurema ärevusega - ei teagi, kuidas see nii läinud on, aga minu juba üsna ammu tärganud huvi larbi vastu sai pärast agarat algust kümneks aastaks pausi peale pandud. Nüüdseks olen jälle algaja, kogenematu ja murelik! Niimoodi, õhina- ja hirmuseguselt meisterdasingi nii muinaskostüümi kui muretsesin aktiivselt oma tegelase teksti sisse libiseda võivate labaste okeide pärast.

Rollikirjeldus oli meeldivalt põhjalik ja esitatud vormis, mida võis võtta ilukirjandusena - veidi poeetilise, pisut sugestiivse jutukesena, mille elemendid ärkasid veel mängu kestelgi ootamatult ellu. Hindan kõrgelt võimalust saada roll koostöiselt - erinevalt teistest poleks minul olnud vilumust või julgust oma tegelast ise üleni kokku tellida, aga samas oli tore ikka natuke omalt poolt ka juurde öelda, mis omadused või mängulootused mu rollis võiksid kajastuda. Mu pakilise soovi peale ja suurema sisseelamise huvides väljastas korraldaja mulle ka soovitusliku kirjanduse ja meeleolu andvate filmide listi, mida ma jõudumööda hakkasin enda kasuks pöörama. Jõudumööda seepärast, et aega pilnud palju. Lisaks oli tegelase päritolu sattunud selline, et haistsin võimalust seda aspekti ka keeleliselt rõhutada - hakkasin selle tarbeks usinalt võrumurdelise keele riismeid koguma ja neid suupärasemaks harjutama, sest paraku varem pole ma võru keelt kõneleda mõistnud. Protsess aitas juba kodus pisut ümber lülituda ja tegelaseks muutuda, isegi kui tulemuseks oli ehk vaid midagi ähmaselt lõunamurdelaadset ja ainult mõningasel määral tegelase tunnusjooneks kõlbavat. Aga see oli lõbus! Ja larbiks valmistumine võikski ju olla lõbus!

Mäng ise sattus hämmastavalt soojale ja lämbele päevale, millesse ilmateade lubas ka äikesetormi ning paduvihma. Padusadu jäi nii palju hiljaks, et ei tulnudki, ainult õhk tilkus aeg-ajalt üleliigsest niiskusest. Puhuti mürises mängule üsna sobivate kohtade peal kõu. Vihma puudumisel nuhtlesid meid muidugi tihedad parved toitmata sääski, kes ei tahtnud algul üldse aru saada sellest, et tõrjevahendid peaksid neid peletama (või siis lükkasid kaugemad massid lihtsalt esimesi edasi nagu massirahutustel ikka ja esimesed, vaesekesed, lõid noka inimnahka juba puhtalt paratamatusest). See putukaküllasus muutus pikapeale aga miljöövärtuslikuks, sest et ega nõiaasjade kotikeses teiste väeesemete vahel üks pudelike mere tagant toodud piperiinusõli või pilvekesi puhviv, tõrjemaagiat täis deetikannuke polegi midagi imelikku. Pealegi jäävad sääsed hoogsalt liikuvatest inimestest kergesti maha, ja seda me seal enamasti tegimegi. Mängu erinevate tegevuspaikade vahel oli just parajalt vahemaad, et jaksaks vajaduse puhkedes neid alasid julgelt katta, aga samas midagi ei kosta-paista enneaegu kätte. Mets oli ka, nagu väljavalitult, vaheldusrikas, mis toetas stseenide eristuvust. Soovi korral võis metsas nii-öelda ära eksida, sest lepikust sai sarapik ja tollest pime kuusik iga kümnekonna meetri tagant. Väikesest majakesest sai kärmelt ja usutavalt talu, kuna isegi siseruume käiku võtmata leidus katusealust pinda ja lõkkeplatsi näol veel väliköökki. Kuulnud, et samas majakeses on varem aset leidnud teisigi mänge, ei imesta ma üldse - koht on äärmiselt sobiv ja ilma üleliigsete tänapäevailminguteta siiski hubane, valmidusega muutuda kiiresti kõhedaks, kui vaja peaks olema.

Tegelaste arvu poolest oli tegu üsna väikese mänguga. Sellel oli mitu head külge. Esiteks oli iga tegelast kogu aeg tarvis, keegi ei saanud isegi oma liiniga korraks toppama jäädes ikkagi unarule vajuda ja teistel mängijatel kergesti meelest ära minna, nagu hirmus suure mängijaarvuga lugudes võib, harva aga paraku siiski, juhtuda. Teiseks saavad vähema arvu poolt mängitud tegelased rohkem tuttavaks ja üksteiselt urgitsetakse välja rohkem ootel saladusi. Kolmandaks (ja minumoodi algaja jaoks mitte vähetähtsa mõjuna) ärgitab väike grupp iga üksikut julgem ja aktiivsem olema. Kõik peavad midagi arvama, habiseda pole mahti. Olukord soosib nii pahandusi kui sangaritegusid. Samal ajal suutis GM koos ainsa NPC-ga pidevalt uut infot sööta, nii et tempo, palavus ja sääsed püsisid kenasti balansis.

Tempot toetas ka mängusisene söömine, mida sai kasutada kord lõimumise, kord juurdlemise raamistikuna ja ajataju regulatorina, samal ajal muidugi ka mängijate jõu naturaalseks taastamiseks tundide vältel, mil energiat kasutati ettearvamatute sutsakatena nii emotsiooni kui kasvõi jooksmise peale. Toit oli pealegi lihtne ja maitsev, sobis üksiku kahtlase metsatalu kahtlaselt lahke õhustikuga ja valmis otsekui võluväel veelgi kahtlasema majahaldja käe all, keda oli lausa rõõm tegutsemas näha.

Mängu sisuks oli aga kohtumine tumedate ja aktiivsete jõududega ühe tühjeneva küla lähistel, mille juurde erinevad oma asju ajavad inimesed nõnda eri põhjustel jõudnud on, et nende kavatsustes tuleb vastastikku sageli kahelda. Kohaliku osapoolena tegutsesid Loodusnähtused aga selgelt musta jõu vastu ja kaalusid parasjagu, kas tasuks nii tähtsa eesmärgi nimel koguni inimestega tegemist teha. Esmapilgul konkreetsena paistnud ülesanne aga omandas mängu käigus tahkusid ja nüansse, mis mõistatuse lahendamist komplitseeridid ning panid ka sügavamale oma tegelaskujusse vaatama.

Mustad ilmingud olid üsna mitmekesised ning nende tehniliseks lahenduseks kasutati nii esemeid ja kulisse, NPC-tegevusi kui jutustust. Eraldi tasub mainida just mitmikreaalsemaid momente, kus küll tuulest saadud sõnumite erinev kuulmine, küll tehingud teises dimensioonis olid verdtarretavalt nakatavad - ilmselt GM-i lauataguse rollimängu oskused tagasid teispoolsete kogemuste (läbi elatud pineva intervjuuna) sugestiivsuse. Emotsionaalses mõttes tõusevad just need mälestused pingestatud ja ereda õhustiku poolest esile. Hakanud aga juba ühest otsast soperdama erinevate maagiliste objektidega, järgnes pikk jada kohati mõnusalt koomilisi ja samas tähelepanu teritamist nõudvaid pöördeid, kus mängiti tegelaste terviklikkusega - hingesid väntsutati esemete ja puude sisse, kehasid seestati ühe ja mitme vaimu poolt ning ühe ja mitme kaupa, kurivaimud tülitsesid omavahel ja rihtisid erinevaid  ning vastandlikke eesmärke. Samal ajal püüdsid tegelased maailma päästmiseks oma parimaid võimeid rakendada, ehkki vähehaaval selgus, et tõeks läheb vanasõna: üksi pole ühtegi!

Korduvalt lavastus mu silme ees stseene, mida ma tegelasest välja kukkumata leidsin olevat ka visuaalselt mälestusväärsed. Aga ei saanud ju neid enda ja teiste jaoks ära rikkuda karmanist kandilise nõiariista väljakiskumise ja pildistama hakkamise teel - ning sama kehtis ilmselt kõigi kohta, sealhulgas meie aktiivne ja tegus GM. Seepärast on ka tagantjärele kaustapanekuks või teistele esitlemiseks fotomaterjali napilt, ning muidugi, justnimelt mitte äksisematest momentidest. Pealegi, kõik, kes tahavad larbile sattuda, ei taha tingimata seepärast veel pildile sattuda või selle pildiga avalikku internetti välja jõuda. Ning lõpuks, isegi pisikaamera muinasaegseks oimuehteks maskeerimine ei saa garanteerida meeleolukat fotogaleriid, kuna külm objektiiv ei haaraks kogu tähenduslikku laetust, rääkimata kujutlusvõimega maalitud lisakihtidest. Mis meeles, see meeles! Tõeliselt maagiline jääb kohalolijate mälestustesse.

Kiidaksin tohutu ümberkehastusvõimega kaheliikmelist korraldustiimi, kes suutsid meid suunata, iva haaval infot sööta, ka ree peale tagasi aidata ning mängida ära kõik statistiosad. Ma oleksin võinud vanduda, et vahepeal oli neid seal küll rohkem korraga platsil! GM suutis meil hästi silma peal hoida ning ilmutas äärmist paindlikkust, loovust ja kiirust kohtades, kus (nagu selgus), tekitasime mängijatena parajasti interaktsiooni abil uusi peatükke Maavalla maagia ajaloosse või oma tegelaste interpretatsiooni. GM aga kattis tühiku hüppelt improvisatsiooniga ilma silmavalgeidki välgutamata ning minul mängijana säilis kogu aeg seiklus, ei lastud tegelasvälisesse paanikasse või hüljatusse triivida.

Mõistatustele sekundeeris madin - osutus üliheaks mõtteks, et kolmel nõial leidus kambapeale ainult üks nuga (lisaks oli taluperemehel veel kirves), samal ajal kui vastasteks sattus maagilisi koletisi, kelle ohtlikkus ei seisnenud mitte ainult ülipikkades küünistes, vaid ka mitmepunktises elujõus ja suures kohanemisvõimes. Seetõttu tuli ikka pead tööle panna ning mõelda grupiviisiliselt - seda ainsat nuga olulisel hetkel käest kätte anda, kulutada oma ainus pudel elustavat eliksiiri olulise abijõu surmast päästmise peale, ise juba haavatud ja närvis ja võibolla kaalumas pudelikest enese peale kulutada. Tuli leida ja kõhklemata kasutusele võtta uusi maagilisi abivahendeid ja luua hea poolel usaldus üle eelneva umbusalduse. Jah, meil tuli kahtlustada igaüks kõiki, sest isegi iseenda peale ei saanud kindel olla! Järgmisel hetkel võis GM tuulest kostva häälena esitada maagilise ärameelituse, mis seostus eelnevalt tegelasloost loetud korduva unenäoga ja muutis niimoodi tegelase vaatenurka, et korraga oledki juba egoistlikult astumas üle hea ja kurja piiride, enesel suus olulised argumendid ja õigustused. Teiste tegelaste olemuse äramõistatamine kulges samuti üle kivide ja kändude, sest igaühel oli midagi varjata ja mitte kõik meist ei rääkinud inimkeeltki! Pole ka ime, et tegelik koostöö hakkaski ilmnema alles lõpupoole, kui me olime oma paranoiasid juba küllalt lehvitanud ning mõistatus ikkagi alles eksponeeris uusi külgi, mitte ei hakanud lahenema. Ja sellisel puhul olla hoomatava suurusega grupis on tegelikult suur õnn - tekib tarvidus hakata ka rajalt eksinud liikmeid tagasi mõistuse juurde tooma, neid pigem seestamisest vabastama ja valvsale käendusele võtma, selle asemel, et grupist/külast lihtsalt pagendada või ohutuse mõttes lihtsalt ära tappa. Vastutus siit maailma vallutama kippuvate mitme maagilise olendi kinnipidamise ees ei lubanud hüljata ei seda metsa selle metsa probleemiga omapäi (sest terve maailm on järgmine!), ega ka ilmselt eksiteele sattunud ja sealt tagasi tilkuvaid kaaslasi, sest hea poolel oli niigi liiga vähe jõude. Minu meelest mõnusalt täiskasvanulik on tingida mängul niisuguseid halltoone ja kompromisse, kus tasub olla pigem ressursisäästlik kui ühekülgselt ratsionaalne. See teeb tegelase valikud mitmekesisemaks, mängija kogemuse tummisemaks. Minagi mängisin ju nii praktilisest kui ideelisest vaatevinklist head inimest heade kavatsuste ja täiesti mõistetaval põhjusel soojendatud salasooviga, kes aga oli juba tegelasloos pisut pühitsemas kahtlasi abinõusid oma eesmärgi nimel, ning seda enam juba poole mängu peal leidis eneselegi üllatuseks end tilgutamas kurivaimu peo peale oma kolme veretilka - seda mitte oma varasema traagilise ajaloo kiuste, vaid pigem just selle tõttu. See oli mu jaoks dramaatiline ja meeldejääv, seda enam, et see polnud veel mängu lõpp.

Aga mängu lõpp, omakorda, oli samuti mõjus, sest olime suutnud lõpuks üksmeelele jõuda, oma tugevused välja selgitada ning jõud ühendada. Jäi nüansse, mida me läbi ei näinudki ning mis minu meelest pigem annavad legendaariumile juurde, kui et võtavad maha. Olukorra saime küll lahendatud, aga maailm ei ole veel ammendatud. Hea mäng, millele järge oodata! Sest tuleb ju järg, tuleb ju?

Pilt: GM

Ulmkonnakroonika 06/19

Mäletades: Tarmo Teder

Tarmo Teder ehk Tarts, 31.03.74-31.05.2019

Uute ulmikute tutvustamise asemel meenutame täna sooja sõnaga vanu sõpru, keda kahjuks enam pole.

Reaktor avaldab kaastunnet perele ja lähedastele.

Saarte Hääle kirjandusvõistlus kutsub piire kompama

Saarte Hääle ja raadio Kadi kirjanduskonkurss "Serva pääl" ootab 30. septembriks erinevates žanrites teoseid, kus keskseteks tegelasteks saared ja saareelanikud.

Võistluse auhinnafond on 1000 eurot ja osaleda saab sellel nii luule-, proosa- kui ka draamateostega, mille maht ei ületa 20 000 tähemärki. Kuivõrd konkursi nimi on "Serva pääl", siis ootavad võistluse korraldajad uudseid vaatenurki ja julgeid teemakäsitlusi. Vormilisi piiranguid autoritele ei seata peale selle, et tööd peavad olema eestikeelsed, nad ei tohi ületada etteantud pikkust ning peaksid moel või teisel käsitlema Saaremaa, Muhumaa ja teiste saarte asukatega seotud teemasid.

Žürii liige Jaak Urmet juhtis osalejate tähelepanu sellele, et proosa puhul on alati hea mõte tekst järgmisel päeval värske pilguga üle lugeda. "Võib ka kellelegi, näiteks endale või kassile kõvahäälselt ette lugeda. Kui kass ära läheb, siis on oht, et kirjeldus läks liiga pikaks," lausus ta. "Luule puhul rõhutaksin, et traditsioonilise riimluule kõrval tasub alati kaaluda eneseväljendamise võimalusena ka vabavärsis luulet," lisas Urmet.

Teine võistlustööde hindaja Ülo Tuulik ütles, et võib olla on seda küll liiga palju tahta, aga tema ootab osavõtjatelt oma peaga mõtlemist, oma silmadega nägemist ja keelelist andekust.

Iga võistlusele toodud käsikiri peab olema kolmes eksemplaris, varustatud vabalt valitud märgusõnaga ning lisatud kinnine ümbrik, milles autori nimi ja kontaktandmed. Ümbrikule tuleb samuti kirjutada teose märgusõna. Käsikirju ei tagastata ega retsenseerita.

Võistlustöid oodatakse 30. septembriks 2019, oktoobris-novembris valib žürii koosseisus Jaak Urmet, Ülo Tuulik, Aarne Mägi, Kadri Rabi ja Mehis Tulk välja parimad, kes pärjatakse 22. novembril Kuressaares Saare KEK-i keskuses toimuval pidulikul üritusel. Parematest võistlustöödest on kavas välja anda ka kogumik.

Käsikirjad on oodatud aadressil Kohtu 1, 93819 Kuressaare, lisainfo mehis.tulk@saartehaal.ee.

Õudusjuttude kirjutamise konkurss "Valged ööd, tumedad teod"

Sel suvel eksleme põhjamaiselt valgete ööde kiuste varjudes. Kasutame oma fantaasiat ja mõtleme välja verdtarretavaid õuduslugusid. Algab õudusjuttude kirjutamise konkurss „Valged ööd, tumedad teod“!

Ootame jutukonkursil osalema kõiki suleseppi, kes sobituvad ühte järgmistest vanuserühmadest: 6-9, 10-13, 14-17 ja 18+.

Õudusjuttude esitamise tähtaeg on 9. juuli 2019. a.

Parimad tööd valitakse välja ja autasustatakse vanuserühmade kaupa. Parimad väikeste laste kirjutatud õudusjutud avaldatakse lasteajakirja Täheke eesti- ja venekeelses sügisnumbris. Veidi vanemate laste tööd lähevad aga ajakirja Hea Laps kaante vahele. Auhindadega toetavad konkurssi ka Eesti Draamateater ja Vene Teater. Parimate väljakuulutamine toimub kultuuriööl, 31. augustil Tallinna Keskraamatukogu kodulehel, lastelehel ja Facebookis. Seejärel saavad võitjad neile sobival ajal lähimast raamatukogust auhinna kätte.

Osalemise tingimused:

- Ootame jutukonkursil osalema lapsi ja noori vanusevahemikus 6-17 ning täiskasvanuid vanuses 18+.

- Üks osaleja võib võistlusele esitada mitu õudusjuttu.

- Ühe õudusjutu pikkus ei tohi ületada kahte A4 lehekülge. Jutt võib olla lühem.

- Eesti keele aasta puhul ootame konkursile ainult eestikeelseid lugusid.

- Esitatud õudusjutt ei või olla internetist, raamatust, ajakirjast või ajalehest kopeeritud.

- Autor peab olema jutu ise välja mõelnud. Väikeste laste vanemad võivad aidata lapsel juttu arvutis trükkida, aga lapse eest ei või juttu välja mõelda või täiendada.

Esitatud õudusjutt ei või olla varasematel võistlustel osalenud ega avaldatud.

Täiendav info jutukonkursi kohta Tallinna Keskraamatukogu võõrkeelse kirjanduse osakonnast: vko@tln.lib.ee või 683 0961

Kellerteatris hakkab novembris kummitama.

20. juunil toimus Eesti esimeses põnevusteatris Kellerteatris – mis on üks sünge paik endises Meremuusemi miinihoidlas Paksu Margareeta juures – krimisalongi õhtu Indrek Harglaga. Seekord oli rohkem juttu õuduskirjandusest kui apteeker Melchiorist. Teatrijuht Vahur Keller hüüdis hakatuseks välja hea uudise, et Kultuurkapitali toega jõuab novembris lavale uus kummitustükk, mis koosneb kahest Indrek Hargla lühinäitemängust „Phosphorus“ ja „Nõia tütar“. Vahur ise on lavastaja ning mängib trupp koosseisus: Rahel Ollisaar, Margus Prangel, Riho Rosberg ja Andrus Eelmäe.

Salongis ajasid juttu Hargla ja Vahur, peamiselt ulmest ja õudusest ja mismoodi see teatrilaval toimuda saaks, kuigi näitemängude sisust nad kangekaelselt vaikisid – peale selle, et ühe loo tegevus toimub 19. sajandi Saksamaal ja teine tänapäeva Eestis. Publik sai esitada kavalaid küsimusi, Jaak Sooäär mängis elektrikitarril Bachi ja bluusi ning Riho Rosberg luges ette kaks Hargla ulmejuttu – „Viljakoll“ ja „Penningbütteli kummituse juhtum“.

Kõik kummitusehuvilised teatrisõbrad on sel kõhedal sügisel oodatud Kellerteatrisse!

Tartu Autorite Raamatulaat

Tallinna ulmikute kolmas reede

Uudiskirjandus 06/19

Kahvel, nõid ja lohemadu

Christropher Paolini

Nautige Paolini võrratut fantaasialendu põnevas kogumikus, mis viib teid tagasi „Pärandi“ sarja maailma! Rändaja ja neetud laps. Loitsud ja võluvägi. Ja muidugi lohed.

Tere tulemast tagasi Alagaësia maailma! Sellest, kui Eragon lahkus Alagaësiast, et otsida sobilikku kodu, kus õpetada välja uus Loheratsanike põlvkond, on möödunud aasta. Nüüd maadleb ta lõputu töökuhjaga: ehitab tohutut lohekindlust, muretseb varude pärast, valvab lohemune ning tegeleb sõjakate urgalite ja kõrkide haldjatega. Siis aga viivad Eldunarí’de näidatud nägemus, ootamatud külalised ja üks põnev urgalite legend ta mõtted sootuks mujale ning võimaldavad näha asju teise nurga alt.

Raamatus „Kahvel, nõid ja lohemadu“ on koos kolm lugu, mis leiavad aset Alagaësias ning millesse on pikitud momente Eragoni enda seiklustest.

Raamatus saab muu hulgas näha Christopher Paolini värskeid illustratsioone. Armastus fantaasiakirjanduse ja oma Montana kodu ümbritseva ilu vastu innustas viieteistaastast Christopher Paolinit kirjutama „Pärandi“ sarja. Juba üheksateistaastaselt sai temast New York Timesi menuautor ja järgmise aastakümne veetis ta Alagaësia maailma süvenenult. Ühtlasi on ta meisterlik kunstnik ja illustreerib oma raamatud ise.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Marge Paal

193 lk

Vundersepp. Morrigan Crow’ kutsumus

Jessica Townsend

„Vundersepp. Morrigan Crow’ kutsumus” on järg raamatule „Nevermoor. Morrigan Crow tuleproovid”, Harry Potteri lugude ja triloogia „Tema tumedad ained“ austajatele täiuslikult sobiva sarja teine raamat, mis viib lugejad ebatavalisse maailma, sütitades neis lootuse ja kujutlusvõime.

Morrigan Crow on pääsenud surmava needuse käest, leidnud uue kodu imetabases Nevermoori linnas ja liitunud vunderlaste seltsiga. Seal lubatakse talle kaitset, sõprust ja kuuluvustunnet kogu eluks, kuid Morrigan ei saa loodetud vastuvõtu osaliseks. Lisaks on ta avastanud, et tal on kummaline võluvõime. Aga kas tema ainulaadne anne osutub õnnistuseks või järjekordseks needuseks?

Kirjastus Eesti Raamat

Tõlkinud Hels Hinrikson

416 lk

Põhjamere mõõgad

Robert E. Howard

Fantaasiakirjandusele aluse pannud legendaarne kirjanik Robert E. Howard (1906–1936) oli äärmiselt mitmekülgene kirjamees, eesti keeleski on juba olemas kümmekond ta raamatut barbar Conanist, Punasest Sonjast, piktide pealikust Bran Mak Mornist ja teistest iidsete ajastute mõõgakangelastest. Nende kaante vahele on kogutud kirjaniku 13 ajalooainelist lahinguid ja võitlusi, verd ja vihavaenu, üllameelsust ja kättemaksu täis lühiromaani, jutustust ja lühipala, mille tegevuspaikade ja -aegade diapasoon ulatub Suure rahvasterändamise perioodil Rooma riigi varemeid hävitavaist vandaalidest 5. sajandi Vahemerel varakeskaja Põhjamere viikingiteni, ristisõdade ajastu Bütsantsist ja Püha Maa vürstiriikidest kauge Kesk-Aasta suurte impeeriumide ja vallutajate nagu Tšingis-khaani ja Lonkur Timurini. Vähem osav ei olnud Howard ka 17. sajandi Kariibi mere ja Vaikse ookeani piraatide süngete seikluste kujutamisel.

Kirjastus Viiking

Tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep, Priit Kenkmann, Jay Skaidrins, Kristjan Vahtla

380 lk

Ma olen imestusest tulvil

Rein Savi

Kunagisel vene teatripedagoogil Stanislavskil on oma õpetuses näitlejahakatistele üks peamine, kõigele alusepanija reegel. Reegel, mis käivitab tõe näitleja rolli loomiseks. See on maagiline kui-sõnapaar: Kui oleks nii, mis siis juhtuks? Kui tuleks …, siis …

Sellise küsimuse esitasin minagi ühel päeval endale – kui meie hulka tuleks keegi sealt, mis siis juhtuks? Mida arvaks tema meist? Meie elukorraldustest, meie valukohtadest… Kas ja mil moel oleks üldse võimalik suhelda?

Ja siis ta tuligi …

Autori väljaanne

304 lk

Ekraani taga

Carolin Kuuskmäe

Paljud jutud algavad sellega, et elas kord üks tavaline tüdruk, kellega juhtus midagi erilist. See ei ole selline lugu. Sara on eluaeg teadnud, et ta on teistsugune ega sobi kokku mitte ühegi endavanuse noorega. Ta on kinnine, salapärane, geniaalne … Tema ümber tuleb ette kahtlasi surmajuhtumeid. Sara püüab neid lahendada ning samal ajal jõuda selgusele oma vanemate ja iseenda minevikus.

Carolin Kuuskmäe noortepõnevik „Ekraani taga” ilmus algselt veebilehel wattpad.com, kus Carolin kirjutab varjunime Shershade all. Netikeskkonnas on selle loo esialgne versioon pälvinud fännide tulise poolehoiu ja seda on loetud rohkem kui 38 000 korda. Nüüd on viimane aeg see ümber töötatud ja toimetatud kujul päris raamatuna välja anda.

Kirjastus Varrak

320 lk

Weinberg arvab – maikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Sissejuhatuseks: Reaktor nr 92 – mai 2019 avaldas terve portsu jutuvõistlusele laekunud töid. Nii et ma ei saa juba kolmandat numbrit järjepanu jutuvõistlusest üle ega ümber. Kohati olen ma nende juttude kohta juba arvamust avaldanud – seega on siin kopi-peisti omajagu. Antagu mulle andeks inimlik laiskus – et ma olen neid jutte juba korra lugenud, endale kommentaarid kirjutanud, siis ma „vaatasin need üle“, kasutades tekstiredaktorisse ehitatud võrdlemise funktsiooni. Minu parima arusaamise kohaselt on osad jutud avaldatud selliselt nagu need võistlusele laekusid – seega on (vähemalt osad) minu toonased kommentaarid asjakohased ja kui leidsin muudatusi, siis olen ka nende mõjust midagi arvanud.

Meeldetuletuseks siis: hindeid tuleks tõlgendada selliselt, et vahemik 4...6 on selline keskmine tase. Alla 4 jäävad hinded viitavad siis sellele, et loetu (eriti) ei meeldinud. 7-8 märgib juba päris head ja 9-10 näitavad siirast vaimustust.

Järgnev sisaldab kindlasti mõned spoilerid…

Laura Loolaid - Tagalas on alati soe

Alustan hoopiski järjejutust. Ja sellest, et see oli minu jaoks üks neetult raske lugemine. Kui nüüd küsida, et mis siis konkreetselt on kehvasti, ei oskakski midagi väga tarka ütelda… On selline militaar SF-seting. On võõras planeet, millel müttavad sõdurid oma väljaõpperutiine teha, on lahedat bio-bula-mula-tehnikat, on dialoogi, on kirjeldust ja veel ühte-koma-teist. Minu põhiline mure on see, et veel umbes poole teksti peal (mis on oma pikkuselt lühiromaani mõõdus – 20+ tuh sõna) ei juhtu õigupoolest midagi „kandvat“. Kõik see sehkendamine lihtsalt on kuidagi, üks episood järgneb teisele, tehakse tegevusi, vahetatakse repliike, aga mis on loo point? Kuhu see lugu peaks minema? Mis toimub? Miks toimub? Peale selle noh, et sõdurid ikka teevad väljaõpet…

Sisult on see sihuke suht lobe kaitseliidu üksuse „nädalavahetus metsas“ (või minu poolest 2 nädalat Siilil) kirjeldus. Aga suures ulatuses ilma seikluse, ilma huumori, ilma õpetusliku või olemusliku momendita.

Mingite nüansside kallal nuriseks samuti. Lugemist ei muuda kergemaks asjaolu, et loosisene ajaarvestus käib kilo- ja megasekundites. Mulle on täiesti mõistetamatu, mis lisaväärtust peaks see andma? Muutma õhustikku kuidagi futuristlikumaks? Ma arvan, et selleks on suht head põhjused, et inimestel on igapäevaselt kasutusel ajalised mõõdud, mis ei lähe tüüpiliselt minutist väiksemaks. Sekundite olulisus on tajutav sündmuste juures, mis ongi lühiajalised, kui kirjeldatakse kiireid protsesse. Misjaoks ma peaksin 1 h asemel mõtlema 3,6 kilosekundist? Ööpäeva asemel 86,4 kilosekundist ja mida ütleb mulle ajaühik 15,034 megasekundit? Peale selle, et eeee… vist on päris pikk…?

Samavõrra on „toores“ arv kolmteist-sada (1300) – inglise keeles räägitakse niimoodi, nõus, kuid eesti keeles saame värdtermini. Google’i tõlkerobot on siinkohal küündimatu… Kahtlen sügavuti, et keel selles suunas areneks. Inglisekeelse one thousand (and) three hundred mugandusena thirteen hundred on täiesti mõistatav, kuid eesti keeles oleme asja juba ära mugandanud – me ei räägi üks tuhat ja kolmsada, vaid ütleme lihtsalt tuhat kolmsada.

Lõpp jätab kuidagi pooliku mulje – et noh, missioon on hoopis üks teine salajane missioon ja üks mingi saladuslik tegelane on selle taga ja et on veel mitu huvitavat saladust – aga vot lugeja imegu käppa, nendest asjadest autor ei räägi. Väidetavalt sai jutt otsa, kuid selline „järgneb…“ tunne jääb õhku. Romaani esimene osa? Et tuleb edasi üks suurem asi kunagi? Samas pole lõpp sihuke hinge kinni hoidma jättev põnevuslõpp (huvitekitaja e cliffhanger; kunagi Sirbi artiklis välja pakutud ’ripplõpp’ pole minu meelest vist laia kasutust leidnud), et tahaks küüsi närida, jalgu trampides autori juurde põrutada ja järgmist osa nõuda.

No-jah… Suur hulk tööd ja vaeva on nähtud. Natuke sihuke nõutu tunne on ja kui üldse mingit emotsiooni tekitab, siis on kahju, et ei meeldinud… (4/10)

Paavo Helde - Uluru

Jutt Eestist Austraaliasse UFO-sid otsima läinud tüüpidest. Minu esimene emotsioon seda juttu lugema asudes oli, et UFO-kütid ei sisenda enesekindlust "hea ulme" osas.

·Esimene ca 1/3loost on lihtsalt kulgemine kuskil Austraalia tühermaal - mida pole on ulme. See iseloomustab minu kui lugeja kannatamatust – ei ole aega nuppe sättida, ei ole – jutt kihutab lõpu suunas nagu laupkokkupõrke kursil võidusõiduauto müüri poole. Aeg on asuda „asja“ juurde!

·Emu alla ajamine ja segase jutuga tüdruku ilmumine ei kvalifitseeru minu silmis (piisavalt) ebatavaliseks juhtumiks. Kui tahta nt mingit X-files'i stiilis episoodi, peaks kohe alguses "andmiseks" minema.

·Sellel kohal, kus hakkab korralise sotsiaalpoliitilise süsteemi kirumine ja "analüüs" stiilis "niinimetatud ametlikud valitsused ei esinda enam ammu oma rahvaste huve ja on moondunud omavahel rivaalitsevateks parasiitorganismideks, mis käituvad oma primitiivsete ja agressiivsete reeglite järgi, millel ei ole mingit pistmist nende rahvaste heaoluga, keda nad nagu peaksid esindama" hakkab minu viitsimine selle tekstiga tegeleda sootuks ära lõppema.

Teises pooles võtab lugu natuke konkreetsema pöörde ja ma kannatan ilusasti lõpplahenduseni ära. Mis kõige naljakam – omas jaburuses hakkas see jutt lõpupoole mulle isegi natuke sümpaatsemana tunduma – umbes nagu mingi endid väga tõsiselt võtvaid idioote kujutav komöödia. „Uluru“ on hea näide väheke absurdini viidud jutust. Seejuures ei tohi tõlgendada minu kriitikat „Uluru“ komöödialikkuse aadressil selliselt, et ma põhimõtteliselt „mingeid naljalugusid“ kõrgelt ei hinda. Kui on ikka hästi tehtud huumor, siis on see väga hea. Lihtsalt – hästi tehtud ja ponnistatud huumori vahel on suur ja sügav kuristik, mille ületamine nõuab annet ja ilmselt ka head õnne. (Hindeks 5/10)

Bar Hiid - Sierra

Pseudonüümide teemal sai eelmine kord juba võetud – seega võib põhimõtteliselt aprillikuise numbri ette võtta ja sealt lugeda. Siin vähemalt on mingi selline määratlematu olukord, et mine tea, võibolla on tõesti eesnimi Bar ja perekonnanimi Hiid on ju täitsa eestikeelne tähendusega sõna…

Hoogne militaarne märul miskil X planeedil lõksus olevast eriüksusest. Lühike jutt, ei mingit liigset ballasti, edasi on antud erinevate tegelaste vaatepunktist, lõpetuseks isegi väike puändike. Mulle meeldis – mõnus meelelahutus. Kui jällegi midagi enamat tahta, siis ehk veidi rohkem tausta maailmast.

Reaktori jaoks on juttu ümber kirjutatud (toimetatud) – lisandunud on ca 500 sõna jagu mahtu, millest päris suur osa läheb selle peale, kes mida tunneb ja mõtleb. Seda jutuvõistluse aegset tunnet, et tahaks natuke rohkem „suurt pilti“ see lisandunud maht ei rahulda. Pigem jääb hinge kahtluse uss närima, et ehk need momendid, mis on lisandunud, võtavad natuke algset, ehedat, toorest tempot maha. Kokkuvõttes on see jätkuvalt üks minu lemmikuid. (Hinne 8/10)

Joel Jans – Langtoni maailm

Langtoni nimeline planeet. Minajutustaja, kurikael Müller ja mingid suured monstrumid, kes jätavad endast maha mälustruktuure. Käib aktsioon nanomasinate üle ja ühe samas tähesüsteemis oleva maailma terraformimise teemal.

·Algus on selles mõttes hea, et kohe selge - ulmejutt. Ei käi mingi hale olmeteemaline möga.

·Kui mõelda võimalikule südamepahadusele ja oksendamisele skafandris, siis peaks olema a) miskid kemikaalid, mis viiks selle võimaluse nulli; b) miski toruots/huulik, millest kinni haarata ja otse sinna sisse oksendada

·Vastupidiselt kuulujuttudele, ei taga kohvi lisamine jutu sisse lisapunkte :)

·Üldiselt ei saaks nii võhiklik ja tuim tüüp nagu Müller üheski normaalses ühiskonnas tööd kosmosemissioonil. Ehk siis tema kohalolu põhjus on hoomatav kui mingi ideoloogiline sõnum, mida autor tahab selle klišeeliku tüübi abil esitada. Paraku kahandab selline "jutlustamine" jutu väärtust. Kui ma järele mõtlema hakkan, siis mulle tundub, et Mülleri näol on meil tegemist nii Joel Jansi kui Maniakkide Tänava nö tüüptegelasega, kes on suht samast kategooriast nagu nt Täionu jt, kes seiklevad „Mehitamata inimestes“. Selliste tegelaste ja nende toimetamiste pinnalt käivitubki palju viimasel ajal populaarseid diskussioone päti-, prole-, krahvi- jmt -ulme teemadel. Olgu – võib ju endale ette kujutada maailma, kus ongi kosmoselennud niisama tavalised kui meil täna taksosõit ja ilmselgelt pole ka iga roolikeeraja mitte see inimkonna kõige säravam pärl…

·Teksti lugedes ei õnnestu mul siiski vältida üldmuljet, et mingi täiesti suvaline seltskond sehkendab planeedil: üks paneb nanod käima, teine ei viitsi vaadata, läheb hoopis süstiku juurde, kolmas tüdineb ka ära ja kõmbib tagasi jaama; peategelane töllerdab niisama platool ringi – ei mingit tegevuskava, ei mingit ohutustehnilist mõtlemist. Nagu oleks tegemist jalutuskäiguga pargis. Sellel kohal langes minu hinnang mitu pügalat.

·Kui veel konkreetsetest asjadest rääkida, siis viiskümmend meetrit vabalangemist on selline, et ellu jäämiseks peab olema ikka mingi väga mõjuv põhjus, mitte lihtsalt "langtonlasele otsa kukkumine" – skafander üksi ei suuda sellises olukorras kedagi päästa. (Näiteks sillalt alla vette hüpates sooritavad inimesed enesetappe…) Siin oleks mingit tehno-mula selgitust tarvis minu veenmiseks.

·Kui suuta üle vaadata selle vaheepisoodi veidrusest (inimsuhete ja dialoogide puisus, kunstlikkus, jaburus), siis tegelikult mulle meeldis ideena see langtonlaste kontseptsioon. Seda tuleks arendada kuidagi nii, et lugu isemuutuks ka tervikuna usutavamaks, tegelased rohkem päris inimesteks.

Jutuvõistlusele saadetud versiooniga võrrelduna on siin jutus mõningaid kosmeetilisi ja teisi päris olulisi muudatusi. Summaarselt on mõnisada sõna juures. Lõpp on uus – põhjalikum. Minu isiklik maitse, kuid mulle tunduks, et see jutt saaks parem kui siia nö rohkem liha luudele kasvatataks, veel rohkem inimeste motiive, sisekaemust, jutu sisusse puutuvate teemade üle arutelusid, sündmuste arengut kriisini, lahenduseni, miks mitte järgmise kriisi ja lõpliku puändini... Arvestades jutu (mulle tundub) suhteliselt suurt ambitsiooni võiks isegi kaaluda mõne väiksema kõrvalliini loomist ja sellega näiteks lühiromaani mahuni pürgimist. See muudaks tegelased rohkem päris inimesteks, kelle sehkendamised mulle korda läheksid.

Võrreldes võistutööga on liikumine minu hinnangul olnud kindlasti õiges suunas seega kergitan ka hinnet. (Hinne 8/10)

Laura Loolaid, David Noë - Kirjatark ja Doktor

On tegelane Kirjatark, kes talitleb otsekui uurija/kohtuarst ja läheb mingisse baasi, mis asub gaasihiiu kuul. Seal on üks „märatsev“ tehismõistus ja keegi inimene. Kirjatark kogub infot, toimub aktsioon ja ta lahkub.

Eks ta natuke kohmakas on siit-sealt; selline püüdlik episood crime procedural'ist, iseseisva jutuna ei mõju. Ilmselt minu suurim etteheide on, et jutt on lõpetamata - tegemist on pigem stseeniga, mitte tervikliku looga; eriti mannetult mõjub lõpp. Samas kui mõelda kõigi võistlustööde kontekstis, siis pigem üle keskmise. Reaktorisse on jutt läinud üles minu parima arusaamise kohaselt samasugusena nagu tuli võistlusele. (Hinne 7/10)

Marika Piip – Üksi

Reaktori versioonis on jutt saanud tubli keeletoimetuse osaliseks, kokkuvõttes ka mõnekümne sõna jagu pikem.

Ma võiksin lausa eraldi kategooria teha ja nimetada sellesse lahterduvat materjali „puuduva žanritunnetusega tekstideks“. Ehk siis ulme ei väljendu mingis suvalises nihestatud sürrealismis. Nõus – olmelised asjad peavad tunduma „päris“. Minult endalt on üks võhik kunagi raamatuesitlusel küsinud umbes sedasi, et millest ikkagi need ulmad tulenevad, et kuidas ma autorina oma ideid saan. Ja vot siin „see asi“ ongi – ulme ei võrdu mingite suvaliste ulmadega, see ei ole „pudeli põhjas päkapikkude nägemine“; ulme ei ole sürreaalne reaalsusnihe, hallutsinatsioon. Mis ei tähenda, et selline tekst ei võiks olla hästi teostatud ilukirjandus.

Lugemise aegsed mõtted-emotsioonid:

·Lugu algab kohviku ja kohviga - yep - what could go wrong...?

·Arvestades, et on ainult 7 lk, siis 1/3 peal pole veel midagi juhtunud – ongi ainult kohvijoomine, maja- ja mööblikirjeldused, üks udune vihje, et "siin Põhjas pole sa kunagi üksi"...

·Jutt on rohkem selline sürreaalne olupildike – püütud on luua atmosfääri, justkui painavat tunnet. Mitte väga õnnestunult ütleks ma. Õudust on raske kirjutada selliselt, et tegelikult ka õudne oleks.

·Minu subjektiivne hinnang – hästi edastatud emotsiooniga olupildike, kuid mitte päris ulme, rohkem selline tondijutt; selline vähe paranormaalne isikliku elu kogemus (a'la kuidas mina UFO-t nägin ja mismoodi tulnukad mind röövisid ja minuga eksperimente tegid; või siis minu päris oma kummituse lugu).

·Ei – kirjutatud on hästi, mõjuvalt.

„Üksi“ on selline kerge paranormaalse varjundiga melanhoolne jutuke – olukirjeldus, mitte ulmejutt. (Hinne 8/10 väljendab arvamust kvaliteedile, mitte ulmele).

Tea Roosvald – Haruväljapääs

Tüüp kuskil koridoriderägas - uksed, mida blokeerida ja mingid tulnukad, kes inimesi ründavad ja kes suudavad kuju muuta (mingis kohas nimetatakse neid ka zombideks).

·Jutu algus on OK – keelekasutus selline, et ei pane ohkama ja suudab esimesed paar lehekülge kenasti huvi üleval hoida. Selgeks saab, et siin on ikka mingi "päris ulme".

·Siis läheb vahepeal suur hulk "auru" kellade erinevuste seletamisele, mis ei tundu lugu edasi viivat.

·Kuskil 7 lk kandis, pärast Anita kadumise kirjeldusi tuleb selline "Labürindijooksja" vaib peale – et on mingi "elus" labürint, mis muudab oma kuju, uksed kaovad, paiknevad ringi, inimesi sattub sinna juurde, mingi katastroof, aga tegelikult ei anta lugejale teada, mis värk ikkagi on. Olgu – varun kannatlikkust, kirjutatud on selliselt, et ei peleta eemale. Uudishimu, et mis värk on, veel kestab

·Kui 10 lk kandis läheb reinkarnatsiooni-alaseks mõtiskeluks ja kerkib õhkõrn võimalus, et "kõik on üksnes uni", siis tekkib minu väike kartus, et jutt keeratakse pekki…

·Lõpp kukkus tõesti mu jaoks kuidagi ära – noh, jah – kõik oligi miski purgatooriumi/reinkarnatsiooni ooteruumi sigri-migri, mitte mingi salakaval futu-tehno-düstoopiline eksperiment näiteks. Aga OK - see võttis ehk ühe punkti maha – siiski suht-koht korralik jutt

Reaktori versioon erineb väga minimaalselt võistlustööst. Mulle meeldib selle jutu sees asjaolu, et võibolla kõige ligilähedasemalt jõuab siin kohale õuduse moment. Et noh, natuke hirmus oli vahepeal küll. (Hinne 7/10)

Ander Skarp – Mälestus igavesest eilsest

„Mälestus igavesest eilsest“ on üks nendest juttudest, mis võistlusel jäi tõenäoliselt kogu muu tekstimassiivi taha või sisse varju. Ei midagi eriti silmatorkavat, olgu siis heas või halvas mõttes. Vaatasin hiljem oma lugemise aegseid märkmeid ja neid on napilt kolm lauset: vabadusvõitleja ja Keskaju – Režiim, mis on kestnud üle 1000 (või 1500 või 100?) aasta. Täitsa tore, nutikas jutt. Kui midagi ette heita, siis alguse kohmakust ja hüplikkust...

Ühest küljest iseloomustab see, et tegemist oligi sellise keskmisel tasemel oleva looga – nagu öeldud, ei midagi ebameeldivalt mälestusväärset, kuid paraku polnud ka midagi sellist, mis oleks meelde jäänud. Niisiis tuli võtta kätte ja lugu uuesti läbi lugeda, et mingisugunegi adekvaatne arvamus tekkiks.

·Aprillinumbris ilmunud „Golemi“ osas juba torisesin selle üle, et otsekõnes peab kooloni järel algava lause esimene sõna olema kirjutatud suure tähega. Siin on siis autor viljelenud jätkuvalt stiili a’la „Ma eelistan vana head paberi ja tindipliiatsi meetodit,” kostis reporter: „õnneks olen kiire kirjutaja, seega võite rahulikult samas tempos edasi rääkida.” Mingi iseomase veidruse tõttu on see ka Reaktori keeletoimetajal jätkuvalt parandamata... Ei midagi sisulist – lihtsalt roppu moodi riivab silma.

·Kogu see jõuväljakaardina ja plasmakahurite võrgustik – kui Režiim oli vähegi tehniliselt võimekas, siis miks ei ehitatud nt droone/roboteid hooldustööde tegemiseks? Seda võiks pidada autori suvast johtuvaks loogikaauguks – vajalik olukord, et põgenemine saaks toimida.

·Lainedetektor, mis tuvastab elektroonikaseadmed paarisaja ruutkilomeetri raadiuses – üleval orbiidil ja kosmoses peaks tuvastustöö käima ikka 3D – seega KUUPkilomeetrites.

·Kokkuvõttes meenutab jutu lugemine sibula koorimist kiht-kihi kaupa. Ja ääri-veeri on selline Matrixi vaib ka küljes.

·Loos on alguses kaks liini, mille omavahelistest seostest on raske aru saada – ajakirjanik intervjueerib kunagist vabadusvõitlejat ning siis on mingid tüübid, kes võitlevad Režiimi vastu. Hiljem selgub, et need liinid on väga otse omavahel seotud ja moodustub päris ilusasti terviklikum pilt. Kokkuvõte on küll selline veidi masendavat sorti, kuid kuskil polegi öeldud, et heal lool peaks ilmtingimata õnnelik lõpp olema.

·Ja see suur et mulle kangesti meeldib loo pealkiri – selles on sihukest melanhoolset, ilusat tooni ja näpuotsaga laia joont.

Võimalik, et võistlustööna sai jutt teenimatult vähe tähelepanu. Kindlasti on see üle keskmise tugev tükk. Mõttes lisan ühe punkti oma varasemale hinnangule. Skarbi loomingu üle järele mõeldes leian, et see on parim, mida temalt seni lugenud olen. (Hinne 8/10)

Johannes Kivipõld – Universumi ahvid

See oli üks esimesi lugusid, mis võistlustööde seast läbi lugesin. Tuleb tunnustada autori püüdlust jutustada suure ambitsiooniga pikka lugu. 12+ tuhat sõna ja Reaktori versioonis on veel mõnisada lisandunud. Lugu ise on siis sellest, kuidas inimkonnal on tekkinud kontakt võõrtsivilisatsiooniga kosmosest ja toimub esimene ekspeditsioon nende võõraste kodumaailma.

Esimene emotsioon on, et mis tõeliselt nõme pealkiri on jutule pandud. Ei teagi, miks see nii mõjub... Lihtsalt. Mina ei suuda teksti sisusse niivõrd süüvida, et ma selle tähenduslikkusest aru saaksin – isegi arvestades, et märksõna käib jutust läbi.

Jutt on suht ladusalt kirjutatud. Võibolla õige veidi on selline venitamise maik man, kuidagi intensiivsem või tempokam oleks parem. Minu mõte võistlustöö lugemise aja oli: tasuks üle vaadata selle mõttega, kas saab midagi välja visata, mis päriselt oluline pole. Paraku väidab minu tekstiredaktor, et jutu algusesse on Reaktori versioonis tublisti sõnu lisatud ehk siis tempot on veelgi maha krutitud.

·Faktidest – on Amazonase jõgi ja on selle piirkonna geograafiline nimetus Amasoonia. Ei ole sellist asja nagu „vihmapilved Amazoni kohal“. Kui just ei peeta silmas sellenimelise firma peakorterit – kontekst siiski välistab selle võimaluse.

Omaette küsimus on, kas kontaktist maavälise eluga õnnestuks parima tahtmisegi korral vaikida mitu aastat...? Asjaolu, et Wikileaksid jmt pole suutnud senimaani paljastada mingit valitsuste vandenõud reptiilsete tulnukatega koostöö varjamisest viitab minu meelest eeskätt sellele, et taolist vandenõud lihtsalt pole olemas. Antud teemal kõige usutavam põnevus/ulmejutt keskenduks eeskätt sellele, kuidas vandenõu paljastatakse.

Välise nimel Jõur võiks olla ka mingi tähendus. (Hea küsimus üldse – miks ’välised’, mitte lihtsalt ’tulnukad’?) Point selles, et hetkel kõlab see väga eestipäraselt – aga miks peaks? Lihtsalt tingituna autori suvast ja/või suutmatusest midagi teistsugust välja mõelda? Samas on autor näiteks võtnud vaevaks estronaudi olemasolu selgitada – see ei ole asi iseenesest, vaid asi loogilise põhjusega.

·Kirstu pardal oleva pommi teema kipub veidi võssa kiskuma – esiteks, miks pidanuks Jõur sellest teadma ja delikaatselt vaikima? See oli selge usaldamatuse tunnus. Teiseks – mehhaaniline süütemehhanism kõlab ikka tõsise arhaismina. Olgu siis juba 'päästik' – praegu mõtlen lugedes mustast ümarast kerast, mille ühest otsast vaatab välja süütenöör ja siis paneb Road Runner sellele tule otsa, et Koiott õhku lasta...

Tegelikult on esimene ca 1/2 jutust üks suur infodump ja midagi õieti ei toimu.

Nii pika teksti puhul oleks juba peatükkideks jagamisest abi. See on muidugi minu täiesti personaalne kiiks – on ju terveid kõrgelt tunnustatud romaanegi, mille struktuuris pole peatükkidest ja osadest halligi.

Kogu see Oliveri kõhklus, mis neist saab kui nad Väliste kodumaailma jõuavad, ei mõju veenvalt. Iga intelligentne tsivilisatsioon, mis saadab välja uurimisjaamu, annaks nende "piloodile" ka mingisugusedki volitused terviku eest kõnelemiseks. Vastasel juhul poleks kontaktil ju suur mõtetki... Või noh, mingil hetkel tundus see teema kuidagi totter.

Täiesti lambist mainitakse teksti keskpaigas, et kuskil galaktikas luusib ringi mingi paha/kuri tsivilisatsioon (kas siit aimub Bobverse'i mõjutusi?) ja siis jäetakse see kontseptsioon tükiks ajaks unarusse.

Loo teises pooles kruvitakse pinget üles, on konflikte, tekkib nö kriis ja jõutakse selle lahenduseni.

Minu jaoks on suurimaks probleemiks loole valitud lõpplahendus. Olgu – ma saan aru, et võib küll jah niimoodi ka, võibolla annabki mingi olulise reaalsuse nüansi juurde. Aga... Ma olen siiski väga pettunud! Minu jaoks tegi see tühiseks suure osa sellest eelnenud headusest. Et noh – pole nagu „see päris“ enam. (Hinne 7/10)

Helen Käit – Libahundi päevik

Täiesti võimalik, et ma ei peaks üldse seda lugu arvustama, sest ilmselgelt ma ei ole niisuguste lugude sihtgrupp – st minu parima arusaamise kohaselt õrnas eas olev nooruk (ja pigem ilmselt varateismeline tütarlaps ja võibolla ka mõtlemise tasemelt sinna samasse vanusesse kinni jäänud varakeskealine isik). Autor tundubki eeskätt olevat edukas noortekate ja miskit sorti „seebikate“ kirjutamises. Iseasi jah, kas just rohkem kui 10 raamatu avaldamine ilmtingimata edukuse kriteerium on...

Minu jaoks ei toimi viimase piirini ülekasutatud skeemid: jou, olen teismeline tüdruk/poiss, mul on mingid salajased võimed, tead ja ma siis autori suvast johtuvalt olen neist teadlik või mitte ning mul on nüüd missioon, olgu selleks kättemaks, tõe avastamine või lihtsalt mingi seikluse läbi tegemine, lahe värk, tead… No vabandage väga – ei ole lahe. Tüütu on.

Seesinane jutt on kokku võetav umbes selliselt: olen koolis tiinekas, olen libahunt, mingid vastikud tüübid on mu klassis, kiusavad mind, sest ma ise olen selline eemaletõukav friik, ma tahan neile kätte maksta, see siin on mu päevik... Mingis mõttes kvalifitseeruks see „koolitulistaja sisekaemuseks“ ainult, et tulirelva ja tulistamise asemele on siis kirjutatud ’libahunt’. Kusjuures – juttu lugedes (NB! Autorit teadmata!) tuli mulle loo lõpus suht suure üllatusena, et peategelane on hoopiski poiss. Kuidagi oli esimestest lõikudest nii ilmselge, et see on tüdruk. Tagantjärgi targana ei oska seda muud moodi kommenteeridagi, kui et ilmselt on tegemist „naisterahva käekirja“ efektiga. Ja ärge palun küsige, mismoodi seda peaks tunda olema. Mõnikord kuidagi lihtsalt on.

Minu lugemise aegsed kommentaarid olid sellised:

Peategelane on libahundineiu koolis.

Koolikiusamise episood on omamoodi õõvastav – klišeelik, aga siiski mõjus – kummalisel kombel leevendab minu negatiivset esmamuljet tekstist.

·Kahju ainult et suhteliselt algusest saab selgeks, et tüdruk plaanib mingit verist arveteõiendamist. Kah klišee ju.

Hea üllatus oli muidugi lõpetuseks see, et peategelane on hoopis poiss! Ei tea, kuidas see mul algusest peale on kahe silma vahele jäänud... Miski kirjatüki juures ütleb mulle, et autor on tüdruk.

Kokkuvõttes ei ole ma selle looga siiski rahul – liiga keskpärane. Liiga ebausutav on see lõpu rappimise stseen

Tundub, et Reaktorisse on läinud minimaalsete korrektsioonidega versioon – seega jäävad mu varasemad kommentaarid kehtima. Ka aeg pole armuline olnud, tugev negatiivne reaktsioon on selle jutu suhtes jätkuv. (Hinne 3/10)

Tuuli Tolmov – Mis vaevab hundi südant?

Olen Tolmovilt varem lugenud Reaktoris ilmunud „Kirjad Päikesele“, mis on meelde jäänud teatava rabedusega.

Esimese asjana võitis mind enda poole kohe käesoleva loo pealkiri - see läks mulle hinge, sümpatiseerides mulle kui koeraomanikule. Algus mõjus justkui kummardus Jack Londonile: hundi silme läbi antud looduskirjeldused. Sündmustik on viidud siis tuntavalt minevikku (omas mõttes sildistasin selle loo kui folk-ulme st fantasy-jutt) – mõisnikud, talurahvas jne.

Peategelane on naine, kes käib libahundiks. Juhtub intsident, et tapetakse mõisapreili ja siis juhtub veel üht koma teist. Lõppvaatus annab kogu loole kurva tonaalsuse.

Kusjuures kõrvutades seda juttu eespool arvustatud „Libahundi päevikuga“ on ilmselgelt selle loo „sõnum“ ju mingis mõttes sama: inimesed vihkavad erinevusi ja reaktsioon tundmatu suhtes on tihtipeale selle hävitada püüdmine, konflikt on justkui paratamatu. Ometi mõjub hundi südamevaev vähem „ideoloogiliselt laetuna“, rohkem loona, mitte mingi seisukohavõtuna (traktaadina) ja seetõttu ei ole eemaletõukav, vaid kõnetab sootuks paremini. (Hinne 8/10)

Riho Välk – Ainult unenäos

Eespool kommentaaris loole „Üksi“ olen juba sedastanud üht-teist žanritunnetuse puudumise kohta. Lugu „Ainult unenäos“ sobitub samasse kategooriasse. Kirjutatud pole ju sugugi pahasti. Lugu kui niisugune on ka olemas. Ja autorit tuleb tunnustada selle eest, et „kõik on/oli ainult unes“ saab siin lahendatud natuke teisiti – see, mis unes, ongi tegelikult päriselt. Jah – nii segane ongi... Minu meelest on ääretult halb lahendus jutule tõmmata lõpp kokku tõdemusega, oh kõik see oli õnneks/kahjuks uni. Antud lugu on vähemalt algusest peale, juba pealkirja tasemel aus – suurem osa sellest ongi unenäo kirjeldus.

Lühike sisukokkuvõte – mees ostab maamaja, näeb unes muudkui mingit naist, kes ta unenäkku vangistab, nii et ta sinna lõpuks peaaegu kooleb.

Kokkuvõttes selline „üritab olla õudne“ jutt. Kirjeldatu on minu jaoks isiklikult pigem vastik, eemaletõukav. Aga mis seal ikka – autor teadis, mida teha tahtis – oli sissejuhatus, oli teema areng oli lõpp – isegi puänt oli olemas; see kõik on suht-koht normaalselt kirja pandud – mida kokku on oluliselt rohkem kui mõnegi teise jutu puhul. (Hinne 5/10)

Lõpetuseks. Jutuvõistlusel jäid mitmed head tööd „joone alla“ – põhjuseid erinevaid nagu ikka. Rebimist esikümne nimel oli ja vähemalt paar-kolmkümmend algupärast eesti autorite lugu, mis võiks rahuldada lugemisnäljas kohalikke fänne on täitsa olemas. Avaldatagu.

Jyrka karvustused 06/19 (Jüri Kallas)

Seekordsed karvustused on siis Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia tänavuse jutuvõistluse nn teine kümme. Ma nimme ei hakanud kontrollima, kas kogu teine kümme, või jäi midagi ka välja. Ka ei hakanud ma vaatama, et millised kohad need jutud reaalselt said. Samuti ei ole ma eriti lugenud žüriiliikmete mälestusi-hinnanguid. Ma tahtsin, et tekstid kõneleksid minuga ise.

Kahte juttu siinvaadeldavatest olen ma enne võistlusele saatmist käsikirjas lugenud, mainisin ka vastavate juttude karvustustes need ära, aga mu arvamust see varasem teadmine ei mõjutanud.

Autoritel palun mitte heituda, mitte solvuda ja mitte viha pidada. Avaldatud jutt on avaldatud jutt ning reaktsioone ja kriitikat autor suunata-määrata ei saa.

Paavo Helde – Uluru

See jutt hakkas mulle vastu kohe esimestest lausetast ning ega ma ei saanudki oma vastumeelsusest üle. Mälusin teksti kohusetundlikult läbi ja olin õnnelik, kui lõpp saabus. Aga tõesti, ma pidin selle õnne nimel ikka pikalt kannatama, liiga pikalt.

Tegu segase ja kuidagi hüpliku kirjeldusega Austraaliast, aborigeenidest ja tulnukate laevast. Tekst alagab suvalisest kohast ja suvaliselt ka lõppeb. Pisut toob tuimusesse eluvaimu aborigeeniplika, kes sõgedat sogakeelt patrab. Kuid kahjuks hakkab see sogakeel üsna ruttu ka närvidele, sest lugejana ma sellest jaburast tekstijorust kuidagi aru saanud, sest aru saada polnudki võimalik. Õnneks lõpus mingi seletus sellele anti, aga kuidas üks peategelane seda taipas, see jäigi saladuseks. Emude teema jäi aga üldse avamata!

Võimalik, et mul jäi jutus mõni seletus kahe silma vahele, aga sel juhul on autor süüdi. Kes käskis lugejat uputada väheolulise sõnavahuga.

Autor ei peaks nüüd meelt heitma, aga mõelda võiks küll pisut ja püüda järgmist teksti kirjutada nii, et see oleks huvitav ja arusaadav ka lugejale.

4/10

Bar Hiid – Sierra

Päris kobe märul... kuid kergelt ajuvaba.

Jutu esimene pool on tühi ja suuresti ka ebavajalik sõnavaht. Selline algaja autori tekst, kus autor juba niipalju teab, et jutul võiks olla sissejuhatus, aga veel eriti ei oska. Tulemuseks siis tekst, mida lugedes on selge, et autori ihaks oli kirja panna see jutu teises pooles toimuv madin, aga kuna madinastseen üksi juttu ei tee, siis pongestas autor ka sissejuhatuse.

Sissejuhatus oli tüütu ja kuigi lugejale infot jagati, ei aidanud see info lugejat suurt kuidagi. Noh, et mis abi mul lugejana on sellisest kirjeldusest: „Rabakaev oli pikka kasvu mees, heledate sassis juuste, sirge lõua ja tugeva ninaga.“

Üldmulje: otsekui katkend millestki pikemast, mida tõenäoliselt veel kirjutatud polegi. Autoril oli ilmselt kõik selge, lugejal mitte. Tähendab, et ega otseselt ju midagi arusaamatuks ei jäänud, aga mis mõte sel kõigel oli. Autori jaoks ilmselt oli, et sai hakkama. Lugejale jääb sellest reeglina väheks.

5/10

Joel Jans – Langtoni maailm

Öeldakse küll, et ideed maksavad viis senti pang, aga millegipärast need ütlejad ei täi seda viit senti välja käia, või nad lihtsalt ei tea, kes neid ideid kusagil pangega müüb.

Joel Jansil pole ideid vaja kusagilt osta, sest tal on neid rohkem kui ta kasutada jaksab. Päris kindlasti on tegu eesti ulme kõige ägedama ideegeneraatoriga ning ilmselt ma ei lahmi, kui väidan, et „Langtoni maailm“ on lõppenud jutuvõitluse kõige efektsema ja originaalsema ideega tekst. Jah, lugenud ja autori ulmeeelistusi teadev inimene ilmselt tunneb ära selle kuulsa romaani, mis siinkarvustatavat teksti on inspireerinud. Kuid see teadmine pole oluline, sest tegu pole ei jäljenduse ega austusavaldusega – autoritel lihtsalt on n-ö sarnane veregrupp.

Lugesin seda juttu ka käsikirjas ning seal oli süžee ja kirjatehnika ehk pisut hõredam, aga mitte niipalju, et jutu teise kümnesse oleks pidanud jätma. Kuid eks see ole alati jutuvõistluste probleemiks, et säravad tekstid jäävad tahapoole.

Oli kuidas oli, aga Reaktoris ilmunud kohendatud versioon on muarust üks tugevamaid kandidaate järgmise aasta Stalkeri-hääletusel.

9/10

Laura Loolaid, David Noë – Kirjatark ja Doktor

Ma pole kursis, kas selle jutu tegevuspaigaks on samuti Kaosnoova universum, aga ega see karvustamiseks nüüd nii oluline ka pole.

Lugeja visatakse kohe alguses üsna värvikasse tehnokeskkonda. Ja hoolimata tehnost on jutul kohe algusest selline kergelt muinasjutuline hõng ja mütomõõde küljes. Kirjeldusi oli pisut palju, aga üldiselt mulle see kõik meeldis. Pinget krutiti ka kenasti ja viimane ellujääja pani mul lugejana ka rümbarebulihase kenasti tukslema. Hea jutt, aga...

Tähendab, et ma andsin andeks, et tekst algas suvalisest kohast, sest ma lootsin loo käigus mingeid taustu saada. Lugesin kirjeldusi, nautisin toimuvat, aga seletusi ei saanud. Ja siis tuli lõpp! Ja ma olin suht sama tark, kui juttu alustades. Ma ei väida, et lugejale peab kõike pulkadeni lahti seletama, aga praegu jäi küll mulje, et ega autorid ka päris täpselt ei teadnud, või kui teadsid, siis lugejale ei öelnud. Katkendina romaanist oleks selline tekst super, aga iseseisva jutuna mitte.

Eraldi tahaks kiita aga tõlkesiiriku abil teostatud keelte segamist. See oli mõnus puder ja samas arusaadav! Aplaus! Kestvad kiiduavaldused!

7/10

Marika Piip – Üksi

Alustuseks ei saa ma aru, miks see jutt esikümnes ei ole!

Kahtlustan, et teist nii tugevat, kompaktset ja läbimõeldud juttu sel võistlusel polnud. Jah, ulme on selles tekstis kogu aeg pigem kõrvaltoas või üldse maja taga metsas ning erilist märulit või mürglit samuti ei toimu. Kuid kas peaks!?

Autor on valinud sellise loo jaoks just õige jutustaja, kes suurt midagi ei tea, aga kes mõistliku inimesena kuulab, mida kohalikud räägivad ja püüab oma lünkliku teadmisega hakkama saada. Kiidan ka jutu lõppu, kus kahe postskriptumiga lõpetati lugu kenasti ja liigse venitamiseta.

Tahaks loota, et see kõik polnud autori juhuslik õnnestumine ning veel enam tahaks loota, et see ei jääks autor ainsaks ulmetekstiks.

10/10

Tea Roosvald – Haruväljapääs

Ütleks kohe, et tegu on hea jutuga – algus haakis ja minul lugejana oli huvi kogu aeg üleval. Jah, vahepeal see huvi ehk pisut langes, aga igav ei hakanud kordagi.

Kiidaks just autori oskust hoida üleval pinget olukorras, kus lugeja tegelikult suurt midagi aru ei saa. Meeldis ka teksti läbimõeldus, seda nii detailides, kui ka suuremas plaanis. Detailides just seepärast, et kuigi ma lugejana vastuseid ei saanud, tundusid need detailid kuidagi huvitavad ja loogilised – lihtsalt mina lugejana ei tea, aga kusagil on seletus olemas. Kui konkreetselt, siis näiteks see tööristadega seonduv, mis oli loogiline loo alguses ja millele loo käigus tuli ka põhjendusi.

Kui kritiseerida, siis kusagil keskel, kus peategelane hakkas taipama, siis seal see üleminek oli pisut järsk ja ehk selline sõrmenipsu loogikaga: „Nüüd ma siis aiman, ei tean!“

Ja lõpp! Jutul on lõpp ja hea lõpp! Tõmbab otsad kokku ja ajab neid samas teistmoodi harali.

Võib-olla peaks seda teksti ehk pisut siluma? Muarust saaks hea veel paremaks. Igatahes võib autor hindele veel pool punkti otsa mõelda... ei pane ma seda poolt punkti lihtsalt seepärast kirja, et muarust on kümnepalliskaalal poolikud punktid juba ilmne jaburus.

8/10

Ander Skarp – Mälestus igavesest eilsest

Kuna ma olen läbi lugenud kõik, mida Ander Skarp on Reaktoris avaldanud ja isegi vist mõne jutu rohkem, siis näen ma juba mingit seaduspära. Praktiliselt iga Skarbi jutt koosneb erinevatest tegevus- ja ajaliinidest, kuid mis peamine, need on alati segiaetud – lugeja saab alguses mingi pildi, aga päris kindlasti ei jää see pilt kestma, sest uued andmed või teine vaatenurk muudavad pilti. Ei, selles pole midagi halba, aga pikemas perspektiivis, eriti kui oled seda märganud, muutub see pisut tüütavaks. Jutt «Mälestus igavesest eilsest» näitab, et autor on sellist tüüpi loojutustamise kenasti käppa saanud, et järsku prooviks vahelduseks kasvõi päris sirgjoonelist lugu.

«Mälestus igavesest eilsest» näitab ka taolise skeemi teatavaid puudusi. Või on need puudused siiski pigem autori oskustest tingitud. Algus on pisut igav vestlus, sest saladused ja pinge tulevad hiljem. Esimese jupi lõpus tõuseb mingi pinge ja lugeja saab aru, et midagi on teistmoodi, kui tegelane arvab teadvat. Autor avab uusi kihte ja lugu läheb lugeja jaoks üha huvitavamaks. Kuid siis jõuab kätte lõpp, mis on loogiline, aga samas banaalne ja oi-kui-palju-kordi juba olnud. Autori jaoks võib-olla oli see lahe lõpp, aga paljulugenud mind ajas lõpp haigutama. Ilmselt on objektiivne reaalsus kusagil seal vahepeal.

Samas, Ander Skarpi enda skaalal on tegu päris tugeva saavutusega, kindlasti üks parimaid tal. Miinuseks, vähemasti minu jaoks, on jutu mittemeeldejäävus – ma lugesin seda teskti ka käsikirjas, aga Reaktoris lugesin ma seda otsekui esmakordselt. Kogu loomise aur on läinud loogilise skeemi väljamõtlemise ja esitamise peale ning eredad detailid, meeldejäävad ütlemised jne pole juttu jõudnud...

8/10

Johannes Kivipõld – Universumi ahvid

Päris ootamatu tekst. Noh, et mulle kohe ei meenugi, et eesti autor oleks midagi nii teaduslik-tehnilist kirjutanud.

Selline lähituleviku inseneriulme. Valitud laad annab ka kohe teatavad vead või miinused ette. Tekst on kuiv, kuna autor peab tõepära huvides vajalikuks iga seadme kohta pikalt kirjutada ning nii meenutabki tekst pigem kuiva aruaannet kui kirjandust. Samas, autori kiituseks tuleb öelda, et ma lugesin ja lugesin huviga. Hoolimata kuivusest ja arundest, oli huvitav ja ajuti suisa põnev. Jah, eks lõpupoole sai üsna selgeks, et hea jutu saamiseks on võimalikud vaid kaks lahendust – pulbilik ja realistlik. Õnneks valis autor realistliku lahenduse, mis on ka haruldasem ja seetõttu värskem. Jah, isegi ahtakeses eesti ulmes on vähemasti üks kord seda ideed pruugitud, aga üldiselt on see siiski üsna harvakasutatav idee – kogu maailma ulmest meenub mulle sel teemal vaid alla kümne teksti ning umbes pooled neist jäävad siinvaadeldavale loole alla.

Eraldi kiitus tuleb lõpus oleva lisavindi eest, sest minu mäletamisel ükski neist kümnest samateemalise teksti autorist taolise idee peale ei tulnud, või siis ei pidanud vajalikuks.

9/10

Helen Käit – Libahundi päevik

Kõigepealt ütleks, et see on parim autori juttudest, mida ma lugenud olen. Autor on valinud sobiva vormi ja suuresti kirjutab sellest, mida ta ise ja kõik lugejad on näinud või kogenud.

Miinustena tooksin esile eelkõige pealkirja, mis võtab tekstilt igasuguse pinge maha. Ka mainiks, et peategelane on selline naisautori poolt kirjeldatud meessoo esindaja – alguses ei taipagi, et meesterahvas, pikapeale tuleb mingi kahtlus ning lõpuks selgub, et oligi. Võimalik, et tänapäeva poisid ongi sellised, mõni ikka, aga kuidagi siiski häiris.

Muarust oleks arukam, kui pealkirjaks olnuks „Ühe poisi päevik“ või poisi nimi ja päevik.

6/10

Tuuli Tolmov – Mis vaevab hundi südant

See on siis näide ulmelisest naiskirjandusest. Ei, see pole halvasti öeldud, ega hinnag, lihtsalt on teatav osa kirjandusest, mis kõnetab naisi rohkem kui mehi. Ja minuarust see jutt on selline.

Õnnetu naine ja toored mehemühakad. Mul on taolise tekstiga üsna raske suhtestuda. Ei, loen ja saan aru, aga mingit emotsionaalset sidet ei teki.

Samas, kirjutatud oli ju hästi. Jah, kompositsioon kergelt logises tegelaste motiivid jäid ka üsna segaseks, aga mingi autoripoolne kindlakäelisus oli tunda.

Lugesin, ei nautinud, sain justkui aru, hindan tehtut, aga elamust ei saanud. Hinne siis just nende vastandlike muljete pealt. Sealjuures on mu jutt ilmselt hindest adekvaatsem.

7/10

Riho Välk – Ainult unenäos

Alustaks ülestunnistusest: unenäolised tekstid pole mulle kunagi meeldinud. Noh, et autor peab sellega arvestama, et mul oli eelhäälestus. Ma püaan karvustades alati endast üle olla, aga ka mina olen vaid inimene.

Jutt ise mulle meeldis. Et tõmbas endasse ja ma tegelikult täitsa nautisin. Ja ega ma suurt rohkem ei oskagi öelda. Vaid niipalju, et see on autorile paras õnnestumine. Taolist kirja- või päevikuvormis teksti pole raske kirjutada, kuid raske on kirjutada nii, et pinge oleks üleval ja loo kulg loomulik. Ja seekord olid asjad paigas.

Hinde andmiseks panin ma kokku oma esialgsed hirmud ja saadud elamuse ning püüan aru saada, kustmaalt läheb piir reaalse tekstielamuse ja minu isiklike kiiksude vahel.

8/10

Kokkuvõtvalt võiks öelda, et mu karvustused ja hinded peaks selge pildi andma. Ka püüdsin ma žüriiga mitte eriti vaielda. Osaliselt seetõttui, et ma pole lugenud esikümne tekste, osaliselt seetõttu, et minul on oma arvamus ning peamiselt seetõttu, et mingi mõtteline koht ei tee minu silmis teksti ei paremaks, ei halvemaks. Pealegi, ma olen kõigi jutuvõistluste puhul täheldanud, et kunagi pole võitnud parim tekst.

Siinkarvustatud tekstidest oleks minu isiklik TOP3 järgmine: „Langtoni maailm“, „Üksi“ ja „Haruväljapääs“. Järjekord on pigem emotsionaalne, aga kõiki neid kolme juttu tahan ma vähemasti üks kord veel lugeda ja lugeda just karvustajapainest vabana, lihtsalt tekstina.

Üsna TOP3-e lähedal ja samuti taaslugemise tahtega on ka jutud „Kirjatark ja Doktor“, „Universumi ahvid“ ja „Ainult unenäos“.

Et kusagilt nende tekstide juurest läks mul see isiklik meeldimise piir.

Eraldi tahaks ma aga vabandada Laura Loolaidi ees, kelle mainumbris lõppenud järjejutt „Tagalas on alati soe“ mul siin karvustamata jääb. Lühiromaan on mul loomulikult loetud, aga ma tunnen, et selle karvustus siia jutuvõistluse omade otsa hästi ei sobiks. Kuid järgmises numbris kindlasti!

Jutt: Vanamehe tola (Glen Simson, Kaido Ojala)

"Härra Williams, te olete jälle siin."

“Ära teieta mind, Johanna, see häirib.”

“David, sa oled jälle siin,” ohkas doktor Stein.

“Jah, nagu näed, siin ma olen,” vastas Williams tasaselt ja mornilt, pigem nagu iseendale.

Peale Williamsi loidu noogutust jätkas dr. Stein: "David, sa ärandasid ühistransportauto, sõitsid sellega kuude kaupa ringi, ilma seda kellegile teisele jagamata ja siis sõitsid sellega vastu silda, su sotsiaalse krediidi raport ei näe just väga briljantne välja. Mida sa ise sellest arvad?"

“Käige te ka kõik persse, mul on pohhui!” lajatas Williams ühemõtteliselt.

Soe hommikupäike paistis kahest suurest klaasaknast sisse ning silitas oma teravate kiirtega auravat kohvitassi. Korrektsioonipsühholoogi kabinet oli avar, pisut Freudilik oma klassikalise diivani ja vanaaegse raamaturiiuliga ning ainuke ese, mis tõi tagasi uuema ajastu hõnguse, oli seinal asuv reflektsioonimonitor.

Anna Helena Ursula Allvee, UrrDesign

“David, nagu sa tead, siis kogu see jutuajamine jääb meie vahele ning keegi sellest teada ei saa, aga ma pean hoiatama, et kui sa räägid midagi, mis on sotsiaalselt ebasobiv, siis ma pean sellest organeid informeerima.” ütles Dr Stein formaalselt.

“Jah, eks te kõik ühed kitsed ole.”

“David, me üritame sind aidata. Sinu sotsiaalne skoor on ülimadal, aga me ei saa sind aidata, kui sa ise seda ei taha. Samas sa ju tahad oma vanu sõpru, tuttavaid ja endist elu tagasi saada?”

“Jah, peale seda, kui skoor madalaks kukkus, siis mingid mustade lipsudega tüübid käisid ja hakkasid mu sõpru intervjueerima teemal, kui palju me suhtleme, rääkisid natuke juttu ja ilma midagi ütlemata soovisid head päeva ja jalutasid minema.” ohkas David, “Mis mina olen nüüd selles süüdi või? Jätke mind ükskord rahule. Terve kuradima PsyNeti rahvamalev sõimab mind niikuinii nagu ma seal sõna võtan.”

“David, sa ärandasid ühistransportauto,” ütles Stein karmilt, jäädes Davidit põrnitsema.

“No ja siis, keda see kotib, üks auto ees või taga, neid on ju miljoneid siin, kas keegi tunneb sellest puudust või?” turtsatas David.

"Aga kui seepärast jäid nüüd osad koolilapsed kooli minemata, võib-olla tänu sellele ei saanud mõni haige inimene haiglasse õigel ajal ja ta pidi valu kannatama.” Dr. Stein tegi väikese pausi lastes mõtetel mõjuda ning jätkas: “Keegi võib selle peale väga vihane olla. Aga mis tundeid see sinus tekitab?"

“Nüüd jah tean, selle peale ma tõesti ei mõelnud, et keegi võib seetõttu haiget saada, aga tead Johanna, ma tahtsin ennast tunda elusana. Ma tahtsin ennast ära tappa,” ohkas David.

“Oota, sa üritasid ennast ära tappa selleks, et tunda ennast elusana? ma ei saa sinust aru, David, kas sa saaksid täpsustada?” lausus dr. Stein üllatunult.

“Jah, noh, mul on kopp ees sellest perssekukkunud haigest ühiskonnast, ma tahaksin ennast jälle elusana tunda, et oleks mingisugunegi tunne, et…" David mõtles pisut ja jätkas. "Hmm, tunded, tunded. Tead, ausaltütelda mul on siiber siin elamisest, milleks mind siia vaja on? Milleks neid lapsi siia vaja on, alguses on nad jah toredad edukad ja kõik läheb hästi, a siis on samasugused reliikviad ja jäänused, keda pole mitte kellegile vaja. Nagu hobused."

“Aga sa ju tead, et autoga ei ole võimalik ennast ära tappa, aga oma käitumisega seadsid sa paljusid inimesi ohtu ning sa omandasid ühistranspordi ainuisikuliseks kasutamiseks. David, ma saan aru, et sa oled üpriski endast väljas ühiskonna peale, samas on ju sul olemas riiklik standardpalk ja piisav raha, et elu nautida. Mis sind häirib?”

“Vat seesama häiribki, ma tahaksin teha midagi, millest on tolku, mul on kopp ees elu nautimisest, ma tahan tööd teha,” ütles David külmalt.

“David, ma ei saa aru, mis mõttes? Kas sa oled proovinud uusi visiodroome?”

“Käi persse!”

“Anna andeks,” ütles dr. Stein murelikult ja jätkas, “a ma ei saa hästi aru, mis sind häirib.”

Williams vaatas kabinetis ringi ning ta pilk jäi pidama mahukale raamatute virnale pealkirjaga “Völkerpsychologie”, silmitses seda natuke, pomises omaette “Wundt”, vaatas aknast paistvat hommikupäikest, põrnitses veelkord teoste hunnikut ning lajatas “Tead, ega sa vist ei olegi võimeline sellest aru saama, tead ma tahan teha tööd. A tööd ei ole, robotid teevad kõik ära! A saad aru, mind ja minu tööd EI OLE SIIA MAAILMA VAJA!” käratas David.

"David, mis paneb sind niimoodi arvama, et et sind ei ole siia enam vaja? Millest sellised mõtted?”

"Tead, Johanna, vaata, ma tahaksin tööd teha. Ma tahaksin teha midagi, mis maailma edasi viib. Midagi, mis inimkonda arendab. Midagi, mis mind ennast arendab," ütles David nukralt.

"Aga David, sa ju oled seda kõike teinud, tänu sinule on meil ju nii palju uusi programme ja no ma isegi ei saa ju pooltest asjadest aru, mida sa kõike teinud oled. Kuidas nüüd niimoodi?” küsis Stein huvitatult.

"Jah, aga programmeerijaid ei ole enam ühiskonda vaja, kõik on nüüd ainult geneetika ja keegi ei kirjuta enam arvutile programme.  Kõik ehitavad baktereid ja paremaid inimorganeid ja tegelevad lastedisainiga. Ei mind ega programmeerijaid ei ole enam siia vaja."

"Aga kirjutatakse ju veel programme ka, kui ma vaatan, siis ikka aegajalt on vaja midagi parandada ja kusagil mõni programm tibake paremaks kirjutada. Sa arvad et programmeerijaid ei ole vaja?"

"Kuule, Johanna, vaata töökuulutusi, vaata statistikat, arvutiprogrammeerimine on surev eriala, keegi ei taha enam uut ja ägedat programmi, kõik tegelevad vanade asjade ümberklopsimisega. Vaata, mitu kandidaati on ühele programmeerija ametikohale. Oled sa seda vaadanud? kaheksa tuhat.”

David võttis lonksu kohvi, vaatas veelkord kabinetis ringi, vaatas Dr Steinile teravalt otsa ning jätkas, “kas sa saad aru, mida tähendab kaheksa tuhande seas olla üks kandidaat ja siis sind hinnatakse ja kaalutakse ja vaadatakse. Saad sa sellest aru, et peale minu on seal veel minusuguseid kaheksa kuradima tuhat tükki. Ja ma ei taha klopsida ja putitada vanu asju, ma tahan teha midagi uut!"

"Jah, tõepoolest, kui sa nii ütled, sest ma tõesti ei tea programmeerimisest midagi. Ma oskan heal juhul hädavaevu arvutite kasutamisega hakkama saada. Aga, David, sa ju olid tõeline superstaar, niipalju kui ma sinust psyvõrgus loen, on ikka väga muljetavaldavad kirjutised, mida sa kõik teinud oled. Su krediidiskoor oli ju tipptasemel ja nüüd niimoodi miinustes. Et siis sind programmeerimine eriti enam ei huvita, saan ma sinust õieti aru?"

"Ei, kurat, mind huvitab programmeerimine väga, ma kirjutaks heameelega asju, aga maailma ei huvita enam programmid. Ma olen RELIIKVIA, mind pole siia enam vaja, sest ühiskond ei vaja enam programmeerijat, ühiskonnale on vaja bioinseneri! Kurat küll."

David rüüpas veel ühe lonksu kohvi ja turtsatas korraks naerma. “Tead Johanna, vaata, hobune suudab hüpata üle takistuste, liigub seal, kus ei ole teid, on isetoituv ei vaja lisaenergiaallikat, on nunnu, vahepeal on tal hea tuju ja siis jälle kurb ja siis sa magad päikese käes puu all ja järsku tonksab keegi oma ninaga sind ja ajab ülesse, hobune tuli seltsi otsima. Aga meile pole hobust vaja, meil on vaja hingetut iseloomutut ühistransporti, millega sa ei saa isegi sõita sinna, kuhu sa tahad vaid ainult sinna, kuhu on ette nähtud.”

“Kas ma saan sinust õieti aru, et sa tegelikult tahaksid tegeleda programmeerimisega ja midagi uut luua? Ja midagi ühiskonnale väärtuslikku?” küsis dr. Stein huviga.

“Jah, kurat küll. Täpselt nii!” turtsatas David.

“A mida sa tunned, kui sa vaatad seda olukorda?” Küsis dr. Stein.

“Tead, masendus, iiveldus, kopp on ees, paneks ühiskonna põlema, sureks ära,” ohkas David.

“Aga David, proovime nüüd koos sellest mõne väljapääsu leida, sest ma usun, et sinu talendiga inimesel on kindlasti veel meie ühiskonnas väljundit,” ütles Stein natuke rõõmsamalt ja jätkas: "Aga oled sa mõelnud ümberõppe peale? Sest, vaata, tõesti praegu on ju väga kuumas hinnas võimendusgeneetikud."

"Ah, käige te ka kuu peale, mille kuradiga te üldse mõtlete, mis sa tõesti arvad, et ma olen suuteline selleks? Mõtle ise, kui isegi dr. Kirkeberg hüppas pilvelõhkuja katuselt alla ja hüüdis, et meid ei ole siia enam vaja. Ta proovis, ma ise nägin oma silmadega, kuidas ta maadles geneetika ja geneetiliste algoritmidega. See ei ole kahendsüsteem, see on neljandsüsteem, see on hoopis teine maailm.”

David vaatas Johannale otsa. “Ja, Johanna, ütle mulle, mida me peale hakkame oma teadmistega digitaalsest matemaatikast, kui nüüd on vaja analoogarvutusi teha. Mõtle, kes olen mina, pisike ussike dr. Kirkebergi kõrval. Kui isegi tema ei suutnud."

Mõlemad vaikisid hetke, sest Stein tundis, et tal ei ole vastukaaluks ühtegi head argumenti, isegi tavaliselt rikkalik reflektsioonimonitor ei pakkunud toimivat lahendust välja. Ta võttis lonksu kohvi ning väikese mõttepausi järel jätkas. “Aga mis sind veel huvitaks? Sa ütled, et sa tahad loomingut teha. Näiteks äkki termokäsitöö? See on väga populaarne tänapäeval.”

“Tead, võiks ju proovida, aga ma vaatasin korra seda ja, noh, märkasin, et neid vidinaid ostavad kogu aeg ühed ja samad identiteedid, kirjutasin programmi ja arvutasin kokku ning, üllatus-üllatus, see summa klapib enam-vähem samas suurusjärgus sellega, mis on riigieelarves real “sotsiaalne käsitöö toetus”."

“Oh, see peab olema mingi viga, ma olen küll näinud, kuidas inimesed neid ostavad ja ma isegi olen seda ostnud, aga David, kas sul lähedasi on, äkki sõpradele külla minna ja nendega suhelda ja maailmaasju arutada?” pakkus Stein välja.

“Nojah, sõbrad olid, a peale neid mustlipslasi hoiavad nad minust kui katkust eemale, no siis nüüd noh need uued sõbrad, a nendega on nii, et üks neist suhtleb minuga alati ainult kella kuueni, siis peab ära minema, küll on üks vabandus küll teine. Tahaks temaga õhtul õllet võtta, aga tal ei ole kunagi õhtul vaba aega ja siis on see õhtune joodiksõber, a teda pole kunagi päeval näha. Täpselt nagu tööaeg saaks läbi või midagi sellist. Täitsa selline tunne, nagu ka nemad oleksid mingi sotsiaalprogramm,” mõtiskles David.

“Aga proovi äkki robokoera, kui sõbrad ei ole päris need, keda sa vajaksid.”

“Käi persse! Mul oli kunagi päriskoer, nüüd aga ei ole enam raha selleks. Viskasin oma robokoera aknast välja teisel päeval peale ostmist,” turtsatas David.

“Aga on sul suhteid naistega? Võib-olla mõni tüdruksõber?” päris dr. Stein jälgides pingsalt reflektsioonimonitori.

“Tead, vanasti oli mul girlfriend, tahtsime last saada, tema tahtis saada vähemalt viienda taseme uuendustega last, a mul ei olnud niipalju raha, sest lastedisainer ütles, et minu genoomi puhul modifikatsioon maksab väga väga väga palju ja siis kui kogu see jama hakkas, siis loomulikult kadus plika ka ära ja nüüd, kui ma olen mittekeegi, kes mind ikka tahab? Isegi naudingupesad on neile väärtuslikumad kui mina.” David vaatas murelikult ringi ja jätkas, “kas sa nüüd saad minust aru?”

“David, mitte päris, aga ma saan aru, mida sa tunned. Meie ühiskonnas on iga inimese inimõigus olla õnnelik ja ma tõesti proovin sind aidata selles niipalju kui ma oskan ja jõuan.” ütles dr. Stein siiralt.

“Aitäh, Johanna, ma näen, et sa tegelikult ka proovid, aga minuga on see kuradima keeruline, ma kardan.”

“David, aga mida sa arvad, et kui prooviksime seda termokäsitööd, ma saan sulle organiseerida kokkusaamise ühe termodisainerite tipuga. Vaadake, saage korra kokku, äkki on siiski just see sinu tassike teed?”

“Hmm, Johanna, tead, võibolla proovime, sest mina enam tõesti ei tea, mida teha.” ütles Williams löödult.

“Aga teeme siis nii ja lepime kokku, et mõtleme nüüd mõlemad natuke selle probleemi kallal ja kui järgmine kord tuled, siis ma usun, et saame juba hinnata, kuidas sulle termokästiöö meeldib ja kui ei meeldi, leiame midagi uut. Ole tubli, sinus on tegelikult potentsiaali.”

“Aitäh, Johanna.”

***

“Kuidas kurat me ta sealt katuselt alla saame?!”

“Nii nagu eelmisedki kaheksa, ise hüppab.”

“John, ära tee nalja, mina sotsioloogina ütlen, et kui ta hüppab, siis on meil 98% tõenäosusega ühiskond ribadeks, neid on kuradima kolmkümmend miljonit.”

“Robert, kas tõesti on asi nii hull?”

“Jah, sest tal on nimi, Kirkebergiga oli juba asi kriitiline, a kui nüüd Williams ka otsa paneb siis teised näevad ja kuulevad, me ei saa seda ära summutada. Praegu doktor Stein istub temaga katuseäärel ja ütleb, et olukord on väga akuutne ja ta ei saa aru, mis Williamsil viga on.”

“Aga mida perset tal siis viga on? Steven, kuule, mis temaga üldse juhtus?” küsis John.

“Tead John, ta sattus linnast välja inspiratsiooni otsima, ja mingi topakas valvur oli termokäsitöö laoplatsi väravad lahti jätnud. Ja siis ta sattus sinna, nägi kogu seda käsitöönikerduste välja, mida buldooser kokku pressis. Vihastas, hakkas röökima ja pani kõik selle põlema.”

“Ah, sellest see kuradima suitsuving ongi,” konstateeris Robert.

Kolm meest vaatasid tervet seina katvat kuvarit, millel oli otseülekanne pilvelõhkuja katuse äärel jalgu kõlgutavast Williamsist ning tema kõrval seisvast noorest naisterahvast, taamal kümnete kilomeetrite kauguselt linnaäärest taevasse tõusmas jäme tossupilv.

“Hmm, autoagressioon muutus üldiseks agressiooniks - see ei ole hea,” lausus John.

“Robert, sa tahad ütelda, et kogu see mass võib minna autoagressioonist agressiooni?”

“Jah, kurat küll, hea et nüüd taipad. Steven, mis tema geneetiline karakteristika on?”

“Tal on modifitseeritud dopamiini retseptorit numbr neli, selliselt, et on võimendatud riski võtmist, sensatsiooni otsimist ja pidev vajadus millegi uue järele.” lausus Steven mõtlikult.

“Ja sa ei teinud talle geeniteraapiat? Steven, mismoodi selline apsakas?” küsis John irooniliselt.

“Ei, John, asi ei ole selles. Problem on selles, et talle on tehtud geeniteraapia, nii nagu ka kõigile teistele, aga ma ei saa aru mis see on, seal on midagi enamat.”

“Steven, sa tahad ütelda, et sa TEGID talle geeniteraapia ja see ei mõjunud? Mida perset, kas peame selle geeniprogrammi ümber kirjutama?!”

“Ei, geneetikuna olen ma täiesti veendunud, et see töötab 100%, aga asi on milleski muus. John, see ei ole geneetiline,” lausus Steven veendunult.

“Mida perset?”

“Seda minagi.”

“John, mida ta tahab siis? Tee kiirkokkuvõte. Meil ei ole enam palju aega,” ütles Robert mõtiskledes.

“No, räägib, et tahab tööd teha ja et sellel oleks mingi väärtus jne. Täiesti arusaamatu, me Johannaga oleme seda arutanud, aga mis kuradi pärast ta ei taha naudinguväljadel käia, vaid käib ja jaurab? Ma ei saa aru, me oleme talle kõike pakkunud, kõike seda mida inimene vajab - võimalikult vähe kannatusi ja võimalikult palju naudinguid. A mis talle ei meeldi, ma ei saa aru, täiesti tobe olukord.”

“Äkki isiksusehäire ja lihtsalt on tänamatu siga? Meie teeme neile parima ühiskonna, mida võimalik, a neil on ikka mingi häda koguaeg,” lausus Robert tigedalt.

“Rahu, Robert. Ei, teised on samasugused.”

“No siis on geneetiline?”

“Ei ole, aga see võib olla tagajärg küll, aga me ei tea, kuidas seda geneetiliselt ravida.”

Mehed vaatasid üksteisele nõutult otsa. Kui mõtlemine tekitaks heli, siis oleks olnud kuulda, kuidas kolm kivipurustusmasinat teevad oma tööd.

“Palju meil aega on, John?”

“Minu arvutuste järgi ca 30 minutit, siis ta hüppab.”

“John, see on sinu kui psühholoogi teema, mida sa välja pakud?” küsis Steven murelikult.

“Tead, ma ei tea, ma ei saa temast aru. Johanna ei usu teda ja mina samuti mitte. Ta ajab mingit jama. Mul ei ole ühtegi asja, millega teda maha rahustada.”

“30 miljonit agressiivset suitsiidikut. John, see ei ole enam sama, mis muusikute vaikne enesetapulaine mõnikümmend aastat tagasi.” lausus Steven.

Mehed vaikisid edasi ja vaatasid murelikult ekraanilt paistvat hommikust linna, mis hakkas päikesepaiste käes vaikselt unest ärkama.

“Oodake, poisid, mulle meenub üks asi nooruspäevilt, kui ma veel sotsiaalpsühholoogia ajalugu õppisin,” ütles Robert mõtiskledes. “Teate, kui ma nüüd õigesti mäletan, siis on olemas selline asi nagu eudaimooniline heaolu.” ütles Robert ja jäi edasi mõtisklema.

“Misasi?! Ee... Misasi? Roobert!” vaatasid John ja Steven küsivalt vana professori suunas.

“Robert!”

“No vaata, oli kunagi selline asi nagu psühholoogiline heaolu, Ryffi kuus faktorit, Elu mõtestatus, eneseareng, keskkonnakontroll, läbisaamine teistega, enese aktsepteerimine ja autonoomia.” Robert pidas väikese pausi, vaatas meeste arusaamatutele nägudele otsa ja jätkas. “Noh, oli kunagi arusaam, et inimestel on ka teistmoodi heaolu võimalik, et inimesed tahavad, et see, mis nad elus teevad, sellel oleks mingi suurem väärtus, nagu mingi missioonitunnetus või noh. Et see, mis nad teevad, oleks relevantne ja et neil oleks pidev arenemisvõimalus, et kui nad midagi teevad siis nad ise ka areneksid, noh. Mingi selline asi oli.” Seletas Robert ise ka mitte päris täpselt aru saades, mida ta seletab.

Mehed vaatasid üksteisele otsa.

“Robert, mis asi on eneseaktsepteerimine selles kontekstis?” küsis John, silmad teravalt fokuseeritud Robertile.

“No see oli midagi sellist, et sa aktsepteerid seda, kes sa oled ja lepid iseendaga, oma nõrkuste ja veidrustega,” lausus Robert.

“John, mida sa psühholoogina sellest arvad?” küsis Steven.

John ei vastanud neile mitte midagi. “Johanna, hoia teda veel seal, mul tekkis üks mõte, ära lase tal hüpata, poole tunni pärast olen seal. Tulen sööstikuga nii kiirelt kui saan,” ja ta jooksis toast välja.

Jutt: Vabastamine (Karmo Talts)

Siim oli närvis. Ta ei mõistnud, miks politsei tundis nii suurt huvi ühe peo vastu.

Unimütsiks kutsutu, tema uimase pilguga uus tuttav oli talle pannud südamele, et ta peost kellelegi ei räägiks.

„See ei ole tavaline alternatiivpidu,“ oli ta öelnud, „sedasorti üritused käivad establishmendile tõeliselt närvidele.“

Enda rahustamiseks tellis ta ühe viinakoksi, pani selle hinge alla ja püüdis muusikale keskenduda. Ta polnud sellise elektroonilise stiiliga veel harjunud, pealegi ei mänginud muusika nii valjult kui mõnes nooblimas klubis.

Kas ei saanud korraldajad endale paremat võimu lubada, mõtles ta. Või nad ei tahagi muusikat kõvemini mängima panna. Vana laohoone, kus üritus toimus, oli küll linna asustatud osast veidi eemal, mahajäetud kortermajade taga, aga võibolla pidasid nad paremaks mitte riskida.

Siim ohkas. Ta oli ennast jälle suutnud muretsema panna. Oli tal vaja nüüd, kui ta oma luksuslikku eluga enam päris rahul polnud – ta vaatas virilalt oma tumedaid kaunistusteta riideid, mis olid ikkagi kallimad kui teistel siinviibijatel-, hakata otsima mässumeelsete seltsi. Nüüd, kus mäss ei tähendanud mitte julgema muusika kuulamist, vaid osalemist protestiüritustel, äärmusparempoolsete ärritamist  ja, nagu välja tuli, võimude tähelepanu endale tõmbamist.

Unimüts ja tüüp, keda tutvustati talle nii: „See on Grupikas,“  saabusid lõpuks. Siimule meenus, et talle oli lubatud kedagi eriti teadlikku tüüpi tutvustada, kes võib talle rääkida „kuidas asjad tegelikult on“.

Tegelikult ei saanud ta algul aru, et tegemist on mehega ja pidas pikka päikeseprillidega kogu naiseks. Nüüd oli ta oma arvamust revideerinud ja keskendus sellele, mida kõhn tüüp ütles.

„Mis sa arvad, miks üheksakümnendatel kõik need virtuaalse reaalsuse teemalised filmid turule lasti?“ küsis Grupikas.

„Küllap oli see kuidagi õhus,“ pakkus Siim. Grupikas muigas.

„Ei,“ ütles ta, „põhjus oli selles, et inimesed kavatseti ideega virtuaalsest reaalsusest üle puistata, et nad selle teema suhtes tuimaks muutuksid.“

„Sest et virtuaalse reaalsuse tehnoloogia loodeti kiiremini kõrgele tasemele arendada, kui see tegelikult juhtus?“ küsis Siim. Grupika muie oli kergelt üleolev.

„Me räägime sellest teine kord,“ ütles ta. Siim ei jäänud selle üle mõtlema, sest ta oli ikka veel mures võmmide pärast ja pealegi oli ta just saanud kätte uue shoti.

Järgneva poole aasta jooksul sai shotte ja, kui mõni pidu toimus kellegi odavas korteris, viinaklaase terve rivi. Selle aja jooksul sai ta ka teada, et Grupikas oli pidanud silmas seda, et virtuaalreaalsus juba on väga kõrgele tasemele arenenud.

„Tegelikult elame me selles üheksakümnendate algusest peale,“ teatas ta Siimule. See võttis Siimul palju pingeid maha. Kui selles seltskonnas oli nii paranoilisi tüüpe, siis võis kogu hirm võimude tähelepanu ees samuti luul olla.

Siis aga saabus päev, kui Grupikas näitas talle, et tema sõnad pole paranoiline jama. Ei midagi nii tühist nagu lusika väänamine – on see ju vaid objekti manipuleerimine aegruumis sellisena, nagu me seda harilikult kogeme. Ei, Grupikas keeras ühel koosviibimisel aja tagasi ja pani siis selle uuesti harilikul viisil käima.

Kui see oli juhtunud, siis hakkas Siim kogu asja tõsisemalt võtma. Sestap tutvustasid Unimüts ja Grupikas talle olukorda lähemalt ning rääkisid ka sellest, et virtuaalsest reaalsusest on võimalik vabaneda. Ja paar kuud hiljem oligi ta nendega koos teel paika, kus see teoks võis saada, nn. väljalogimisterminaali.

„Oled sa kindel, et sa ikka tahad reaalset maailma kogeda?“ küsis Unimüts talt, kui nad vana tehasehoone poole astusid. Siim noogutas. Nad oli sellest ka varem rääkinud – Nõukogude Liit polnud rahumeelselt lagunenud ja väljaspool ootas teda maailm, mida aastakümnete eest oli laastanud Kolmas maailmasõda.

Korraga haaras Grupikas ta käest kinni ja ütles:

„Võmm.“ Nad pistsid jooksu ja aeg tundus Siimule aeglustuvat. Politseinik aga lähenes neile ebanormaalselt kiiresti, mida oligi oodata virtuaalse reaalsusega tõhusamalt manipuleerivalt isikult või tehisintellektilt.

Õnneks said sarnaste manipulatsioonidega ka tema sõbrad hakkama ja nad tegid politseiniku kahjutuks. Aeg ei tahtnud küll kohe normaalselt tööle hakata, aga peagi jõudsid nad hoonesse ja Unimüts hoiatas:

„Enne lahti ühendamist kaotad sa korraks teadvuse, et šokk liiga suur ei oleks.“

Tõesti, korraks läks pimedaks ja siis ta koges sellist maailma, nagu nad talle kirjeldanud olid.

***

Politseinikuks rõivastatud tüüp katsus oma silmaalust.

„Sa poleks pidanud mind nii kõvasti lööma, agent Wesson,“ ütles ta. Pikk kõhn mees kehitas õlgu.

„Võibolla poleks tõest vaja olnud,“ ütles ta, „Siim oli kergesti töödeldav, pealegi oli ta psühhofarmakonide mõju all.“ Ta katsus oma käeserva, mis Siimu uimaseks löömisest ikka veel kirvendas. Kolmas agent mõtiskles korraks psühhofarmakonide üle. Kasulikud asjakesed, nendega sai ohvri ajataju kenasti manipuleerida.

Nad lahkusid salaukse kaudu ruumist, kus oli teiste mahutite hulgas see, milles Siimu sportlik kogu viimased viis minutit toitelahuses hulpis, hiljuti ühendatud juhe pea küljes.

Jutt: Valusad mälestused (Karmo Talts)

Surm on kummaline asi. Kui lahkunu pole lähedane, siis inimesed ei lase end surmal suuremat liigutada. Ometi aitab just surm mõndagi asja õigest perspektiivist näha.

Kaur Mänd vaatas teenistuse ajal Anton Leebe kirstus lebavat kogu. Tegelikult polnud suguvõsas kuigi palju kristlasi, aga peale seda, kui Venemaa suurema osa Ukrainast okupeeris ja põgenikevool kasvas mitmekordseks, olid eestlased hakanud oma eripära teadvustama. Luterlikud matused ja  pulmad olid lihtsalt kombeks saanud.

Kaur ei võrrelnud onu surnukeha välimust mehe välimusega tolle eluajal. Ta õieti ei näinudki onu surnukeha, vaid ta mõtted tegelesid mälukustusküsimusega. Tal polnud onust mingeid erilisi mälestusi –ta mõtles võimaluse üle lasta mälestusi kustutada seoses lahkuminekuga oma tüdrukust. Jutlus jõudis lõpule ja kirikuõpetaja ütles viimased sõnad jumala kohta, kes Kaurile korda ei läinud. Maasse paneme ise oli jutlusest tähtsam, sest keegi ei seostanud seda tegelikult ülestõusmisega, vaid puhkuse ja rahuga.

Peale sängitamist kõndisid matuselised kiviaiast välja ja autod hakkasid sõitma motelli poole, kus peied toimusid. Kauri auto ei olnud autodereas esimene ja teda haaras irreaalne tunne, kui tema auto ajas laiali tee peal oleva linnuparve –eessõitjate autod oleksid pidanud selle ju tee pealt varem ära peletanud olema? Korraks paistis Kaurile, et kaootiliselt laiali lendavad linnud on onu laguneva keha aatomid, mis universumiga ühinevad.

Kirik, milles jumalateenistus oli toimunud, oli lihtne maakirik. Seetõttu tundus kuidagi sobiv, et ka motell oli madal ja ilmetu hoone. Kuna hoonel teist korrust ei olnud, siis võttis motell „Magala“ enda alla üsna suure maa-ala. Söökla oli motelli ühes servas.

Alguses sattus Kaur istuma tema jaoks võõraste hõimlaste vahele, aga siis juhtus nii, et kuidagi vahetasid istekohti üks nutetud näoga vanem naine ja Antoni onupoeg Vaiko Leebe. Vaiko maandus sööklatoolile ja tema mõnevõrra pundunud nägu vaatas mõnda aega Karli, enne kui Vaiko tõi käriseval häälel kuuldavale:

„Kaur-poiss või? Ära mängi.“

Kaur mäletas, et Vaiko oli üsna tüütu, eriti kui ta oli veidi napsu võtnud. Praegugi katkestas ta Kauri meenutused Oljast.

Kui autosõidu ajal, kus tähelepanu teel muutis tema meenutused katkendlikuks, olid Kaurile põgusalt meenunud nende ilusad ühised hetked, siis peielauas oli ta mõelnud nende lahkumineku peale.

See oli üsna formaalne tüli, kus tema roheliste silmadega keevaveriline Olja teatas talle võib-olla juba sajandat korda, et ta teab küll, mida nõukogude võim kaasa tõi.

„Aga sellegipoolest ei saa fašistide poolel võidelnud eestlasi kangelasteks pidada.“ Seda öeldes liigutas ukrainlanna end jõuliselt, nii et tema lopsakad vormid värisesid.

Kuna allasurutud viha ja pinged olid Karli hinges juba kuu aega kuhjunud, siis ta sähvas:

„Sa oled nii mõistmatu! Ja kuhu jäävad sinu progressiivsed vaated siis, kui küsimuse all on õdede ja vendade abielu?“

Välja pakutud abi- ja kooseelude seaduse täiendus, mille järg oleksid ka vennad ja õed abielluda saanud, oli juba mitu kuud kuum teema olnud ja nii ka Kauri ning Olja leibkonnas.

„See on perverssus. Kuidas sa saad võrrelda fašismi vastu võitlemist sellise rõvedusega...“

„Vot see on fašism,“ lõikas Kaur vahele, „slaavifašism.“

„Kuidas sa julged! Pole mingit slaavlaste ühist asja –ma vihkan venelasi rohkem kui sina.“ Kui Kaur tahtis vahele segada, ütles Olja kiiresti:

„Ole vait. Sina ja sinu „Aga Puškini luule on ju suurepärane!“. Sa lihtsalt kaitsed seda abieluseadust, sest sa tahad“ – ta kasutas venekeelset sõna – „oma õde.“

„Mul on kasuõde, mitte õde ja ma ei taha... Kuidas sa saad sellist asja mõelda“ – Kaur nimetas Oljat vene keeles tobuks – „asi on põhimõttes!“

Kaur ei viitsinud Vaiko heietusi, millesse lõikas käre „ära mängi“ iga kord, kui Kaur enda meelest mõne sugugi mitte naljana mõeldud märkuse tegi, kuulata ja ta ei tahtnud ka end ka meenutustega piinata. Ta pani nutiseadme tööle, see tegi lühikese üsna loomulikuna mõjuva vestluse käigus kindlaks, et Kaur soovib jälgida nutimängude uudiseid.

„Kas ma loen artikli ette?“ küsis nutiseade vaiksel häälel.

„Ei,“ vastas Kaur samasugusel toonil. Ta ei soovinud teisi matuselisi eksitada, mõned külalised, kes ise kasutasid ilmselt ilma tehisintellektita nutitelefone, juba vaatasid tema poole. Kõigi nende nägudel ei olnudki kortse.

Talle pahase pilgu heitnud kahekümnendates või kolmekümnendates eluaastates naine tõi talle jälle Olja meelde – tegemist ei olnud küll tumedapeaga naisega, aga naise ümarates põskedes oli midagi Olja näoga sarnast- ja Kaur pööras pilgu ärritunult nutiseadmele.

„Kõrvalda südamevalu ja kurbus, vali õnnelik tulevik,“ teatas mälukustusteenuse reklaam artikli kohal ja Kaur judistas end. Üks asi oli see, et ka reklaam meenutas talle Oljat, hullem aga see, mis häälega oleks nutiseade ilmselt selle reklaami talle ette lugenud. Tehisintellekt tehisintellektiks, aga tehisilmekus imes vilinal.

Kui aga talle jälle meenusid naise hääl, puudutused ja keha ning vaikne nukker muusika, mida too eelistas kuulata, siis ei tundunud nutiseadmega seotud küsimused talle enam üldse olulised. Ka uudis, mis teatas, et seiklusmängudesse integreeritakse intelligentne vestlussüsteem, ei pakkunud talle enam huvi.

„Kui neid neetud mälestusi ometi poleks,“ mõtles ta ja jõudis siis otsusele lahkuda. Ta ei olnud ju onuga üldse lähedane ja käis läbi väga väikese osaga oma hõimlastest. Talle ei jäänud isegi meelde need vabandused,  mis ta lahkumise kohta tõi ja kas nägudel oli etteheitev ilme või mitte.

„Ma lasen mälestused temast kustutada,“ kordas ta autoroolis mantrana, et neidsamu mälestusi tõrjuda. Algul oli ta mõttes kasutanud väljendit „mälestused Oljast kustutada“, aga nimi oli talle tarbetult meelde toonud need korrad, kus ta seda oli naisega koos olles kuuldavale toonud.

„...kustutada,“ mõtles Karl ja talle meenus see, kuidas Olja oma nukrad venekeelsed armastusluuletused ära kustutas.

„Need lahkuminekud on minevik, nüüd oled mul sina ja seda igaveseks,“ oli Olja öelnud. Karl tundis kurbusesööstu ja keeras sellest ärritatult järsult rooli. Üks tee äärde istutatud puudest jäi täpselt autole ette.

Kui Karl hakkas teadvusele tulema, siis tegeles tema veel hägune mõistus auto tehisintellekti küsimusega. Kas see poleks pidanud avariid ära hoidma? Samal hetkel kui maailm tema silme ees taas selgeks muutus, meenus talle, et ta oli tehisintellekti ise välja lülitanud. Jällegi meenus talle Olja, kellele ta oli alati väitnud, et tehisintellekt on nii ettevaatlik, et kui ei soovita just alla 80 kilomeetrise tunnikiirusega sõita, siis ei kõlba selle kasutamine kuskile.

Voodi ees seisid kasuõde, kelle karjäärinaise pilk oli tavalisest ainult õige vähe soojem ja kes vist päriselt ei vaadanudki temast läbi, ja vend Paul. Vend märkas tema teadvusele tulekut esimesena ja küsis:

„Taarale tänu, sa oled üleval! Miks sa üldse mingis kolkas ringi sõitsid?!“ Nad vastasid õega Paulile üheaegselt, et ta käis ju onu matustel ning alles siis, kui vend neile mõistmatuid pilke heitis, meenus neile, et vend oli ema ja ema suguvõsaga seotud mälestused lasknud kustutada.

Need paar päeva, mis tal kulusid toibumisele, mõtles ta venna kunagise otsuse üle. Palat oli mugav ja kena. Hea, et vähemalt kodanikuravikindlustus oli sisse viidud, oli ta ju Oljaga tülitsemise ja lahkumineku tõttu jätnud uue töökoha otsingud pooleli.

Pauli meelest olid mälestused ema surmast olnud liiga valusad. Aga enne seda, kui emal nende lapsepõlves peas kolmandat ja viimast korda veresoon lõhkes, oli ju olnud palju ilusat. Kaurile koguni meenusid sõnad, millega isa oli püüdnud veenda venda mälestusi alles jätma.

„Mäletad sa,“ oli ta öelnud, „kuidas ema teile Pinocchiot luges? Sa veel küsisid, miks peab selles raamatus nii palju koledaid asju juhtuma“

„Elu ei saa olla kannatusteta,“ oli ema öelnud, „sest raskusi ületamata ei saa inimeseks.“ Pauli polnud need sõnad toona veennud ja ta tõesti vihkas seda raamatut, isegi vana trüki detailseid sürreaalsevõitu illustratsioone. Ei veennud need sõnad teda ka siis, kui ta oli üheteistaastane ja isa neid meenutas.

Kaurile aga mõjusid need sõnad ikka veel.

„Kõik ei saa nii lihtne olla,“ proovis ta endale öelda ja sai siis aru, et selle uskumiseks oleks ta pidanud armuvalu lapse leinast hirmsamaks tunnistama.

Siiski jäi Kaur kõhklevaks, kuni oli käes hetk haiglast lahkuda. Ta lükati ratastooliga välisuksest heleda valguse kätte ja Kaur tõusis jalgadele. Ta oli oma otsuse teinud.

Jutt: Kooljapää külavanem (Iti Tõnisson)

Saabus öö, trükikojaga saadi kokkuleppele ja parandused uudisteveergu viidi sisse. Homne leht küll hilineb, kuid on ikkagi värske ja põrutavast infost tulvil. Telefon helises. Tegevtoimetaja vajutas kunstküüne otsaga telefoni „valju“ peale, nagu tahaks kogu toimetust süüdistada sekretäri liigvarases kojuminekus.

„Tere, Kohalikud Sõnumid siinpool!“

Kõlarist kostus valju nohisemist, siis küsis madal meeshääl:

„Kas Mats Kark on seal?“

„Jah, on küll. Mis küsimuses?“

„See intervjuu, mis ta tegi Kalmar Kesikuga... Eee... Õigemini need pildid, mis seal juures olid, noh, täpsemalt ülemises reas vasakult teine.“

„Mis selle pildiga on?“

„Allkiri on mõnitav.“

„Kedagi ei mainita ju nimepidi!“

„„Sõgeda pilguga külahullud šarlatani seansil“ – see on mõnitamine!“

„Seal pole ühtegi avaliku elu tegelast.“

„Ma olen külavanem.“

„Kaevake kohtusse!“ nähvas tegevtoimetaja ja lõpetas kõne.

Kõigi pilgud pöördusid Mats Karki poole, kes viipas pilditoimetaja suunas:

„Tema valis pildid.“

„Sina tegid pildiallkirjad,“ viskas too kuuma kartuli Matsile tagasi. Väike närviliselt nihelev mees nooksas seepeale tegevtoimetaja suunas. „Sina toimetasid!“ partsatas kartul tegevtoimetaja ette telefoni kõrvale.

„Ma ei saanudki aru, mis ürituselt need pildid olid.“

„Südametarkuse Loengud Kooljapää lasteaia saalis kolm kuud tagasi. Sellest tuli ju hirmus skandaal tookord: haridusasutus üüris oma ruumid välja mingile ajupesukampaaniale. Nõiad sõitsid kohale, lõid oma amuleti- ja kristalliletid püsti, hullutasid inimesi pendlikursustega, tagusid pool õhtut gongi, tantsisid india rahvatantse, lõpuks terve saalitäis rahvast rivistati üles nagu Pekingi olümpiamängude võimlejad ja Kalmar Kesik pani nad roppusi tegema – muidu täiesti normaalsed inimesed väänlesid maas ja hõõrusid ennast rahapaberitega, tagumikuvahe tõmmati üle.“

„Püksid maas või jalas?“ küsis seksiveeru toimetaja.

„Jalas-jalas ikka, muidu oleks see sinu teema olnud. Ega ma intervjuus enam seda vana lugu meenutanud. Esmatähtis oli Kesiku uus armuke, ämma pärandi jagamine ja muu jokk-värk. Uut pilti ta ei tahtnud, silm oli sinine ja lõug paistes, me siis võtsime varasemast valikust, nii-öelda Kesiku erialase tausta iseloomustamiseks.“

Kogukas majandustoimetaja ärkas iluunest: „Kas rahapaberid anti hiljem Kesikule?“

„Ei! Need jäid inimeste endi kätte, see oli külluserituaal niisugune! Küsige tema enda käest, ta oli ju seal!“ Kuum kartul oli jälle pilditoimetaja käes, aga too ei andnud alla:

„Mina ei hõõrunud, ma pildistasin!“

„Kes käskis külavanemat pildistada!“

„Kust mina teadsin, et ta külavanem on, alles pärast tuli välja, kui ma korraldajate kohta küsisin – kauboisaabastega mürakas, karvane diafragma särgist välja rippumas. Väga hea pildi sain!“

„Miks sa meile ei öelnud, et see on külavanem?“ küsis PR.

„Keegi ei küsinud, te kõik ütlesite, et head pildid!“

Kuum kartulipuder pritsis mööda avatud kontoriruumi laiali.

Kartulimõtluse katkestas koputus toimetuse uksele. See oli öise vahetuse turvamees.

„Teile on külalised, kas juhatan sisse?“ küsis ta ukse vahelt sisse küünitades.

Vägevad karvased kämblad haarasid tal selja tagant ümber õlgade ja tõmbasid hellalt välja tagasi. Nähtavale ilmus Kooljapää külavanem isiklikult.

„Tere-tere, kõik see pere!“ Ja turvamehele: „Me oleme etteteatamisega.“ Suurt kasvu habemik tuli sisse. Seekord oli tal viisakas hall ülikond seljas ja särk eest kinni, oma kaabu asetas ta lähimale lauale. Turvamees kadus nagu õhk.

„Hassan, tule sisse!“

„Oi, meie tume poisu!“ kiljatas sotsiaalse sidususe teemadega tegelev naisreporter, kui nähtavale hõljus kohevasse sulejopesse pakitud nõtke pakistanlane, valla näidispagulane, keda järjekorras majutasid kõik selle kandi külad ja keda jälgiti ka sotsiaalmeedias. Habemehakatisega tõmmu varateismeline vaatas ringi oma tavapärase päästke-mind-siit-hädaorust-pilguga.

„Ma siin mõtlesin, et tutvustaks Hassanile öist tööelu. Kõigepealt käisime muuseumis ja vestlesime sealse valvuriga. Siin on ta päevasel ajal muidugi käinud, tee on tuttav, aga mida te öösel teete, seda ta ei teadnud.“

„Oi, me just saatsime lehe trükki,“ kudrutas naisreporter ja sööstis Hassanit kallistama. Poiss lubas sel juhtuda, kuid näis apaatne.

„Kommi, limonaadi?“

„Kohvi või teed?“ hõikas majandustoimetaja kööginurgast.

„Ei miskit,“ vastas külavanem nii enda kui ka Hassani eest.

Üks ja teine toimetuse töötaja viskas pilgu rulooga varjestatud klaassein poole, mille taga peitis end peatoimetaja. Kahe rulooribi vahele oli tekkinud piilumisava.

„Te siin ikka teate, et rikute inimeste elusid ja teete kahju?“ asus külavanem asja kallale.

„Me võitleme harimatuse ja pettusega!“ vastas Mart Kark. „Kui mõni šarlatan ütleb lihtsale inimesele, et pista kristall lapsele pepusse ja polegi vaja arstile minna, siis see lihtne inimene usub! Petised seavad ohtu meie kaitsetud kodanikud – lapsed, vanurid, puudega isikud, vaesed! Me oleme aateline ajaleht, me võitleme vaimupimeduse vastu!“

„Ja sellepärast kaevate vana loo uuesti üles ja joonistate mulle pildi peal saba taha?!“

Tegevtoimetaja kergitas kulmu ja haaras riiulist kausta viimase nädala kokkuköidetud lehtedega.

„Mis saba?“

„Mina ei ole midagi teinud, need ei ole fotošopitud pildid. Originaalid on arhiivis, vaadake ise. Seal oli selline vaibamuster.“

„See siin on parkett, mitte vaip,“ osutas tegevtoimetaja vaidlusalusele fotole.

„Lihtsalt vari!“

„See on saba,“ kinnitas külavanem.

Koguneti laua ümber ja uuriti pilti. Ega päris hästi näha ei olnud, aga aimata võis ja päris kindlapeale sai öelda, et saba mis saba – kohev, altpoolt heledam, pealt tumedam, rõngassehoidev. Kui oleks video, siis saaks teada, kas liputab.

Külavanema silmad hiilgasid vihast. Ta lõrises vaikselt, nii et naisreporter pidas õigeks talle õla peale pai teha. Kui oleks julgenud, siis oleks kõrva tagant süganud.

„Ma kandideerin sel sügisel erakonna nimekirjas vallavolikokku ja teie lasete saba läbi! Lasteaia juhataja juba võeti koha pealt maha, aga sellest polnud küllalt?!“

„Ma väga vabandan, see pildimoonutus on tõesti viga, õiendame selle järgmises numbris koha ära. Homne, see tähendab tänane leht on juba trükki läinud, tagasi kutsuda enam ei saa, aga järgmises, järgmises kindlasti... Kõõks!“ jõudis tegevtoimetaja öelda, enne kui külavanema pikaksveninud küünistega käsi üle ta kõri käis. Siuh-niuh-viuh! tõmbas sama kämmal mööda laua ümber kogunenud toimetuse liikmete kaelu. Majandustoimetaja, kes oli kohvimasina juurde asjatama jäänud, püüdis peatoimetaja ukseni jõuda, kuid paari pika hüppega ületas külavanem, ulakas saba ülikonnapükste rebendist välja turritamas, teele jäävad arvutilauad ning langes ka tema. Järgmisel hetkel oli külavanem vastakuti oma uksele ilmunud peatoimetajaga. Kuivetu vanamees, veel pikem kui kogukas karvik, silmad poolsuletud, suu kriipsuna kokku surutud, seisis sirgelt ja liikumatult, ainult lõuapärad liikusid ja hambad krigisesid.

„Sulle on uut skandaali vaja, et see saba summutada,“ jõrises külavanem vastase nina all. „Aga palun, siin see on! Kodustatuks peetud islamiterrorist korraldas kohalikus toimetuses terroriakti! Kirjuta, vana vereimeja, kirjuta! Juhtum reaalsest elust! Silmamoonduseta!“

Külavanem taganes ettevaatlikult peatoimetajast kaugemale ja pöördus pakistanlase poole, kes seisis apaatselt seal, kuhu naisreporteri kallistused olid ta jätnud.

„Hassan! Sirp! Eeeehhh, pagan… Hassan, please take the sickle out!“

Hassan tegi, nagu kästud – võttis jope hõlma alt vanaaegse sirbi, mis nägi välja nagu koduloomuuseumi püsieksponaat.

Vanemkonstaabel Reinusson ja nooremkonstaabel Reps revideerisid väljakutse laekumise hetkel metsas ebaseaduslike lageraidurite laagrit ja jõudsid seetõttu sündmuskohale alles kolmveerand tundi hiljem. Reinusson tõmbas sõrmedega läbi punase juuksepahmaka ja Reps urgitses tikuga oma hambavahesid. Neist varem olid kohale jõudnud vabatahtlikud tuletõrjujad ja Tartu kiirabi. Tuletõrjevoolikuga kinniseotud Hassanit, kes köidikust hoolimata püüdis kõiki lähedal viibijaid hammustada, veeti parajasti kiirabiautosse. Konstaablid, kes välimuselt oleksid võinud olla isa ja poeg, kuid tegelikult polnud kaugeltki sugulased, lonkisid toimetuse trepil konutava peatoimetaja juurde.

„Mis siis seekord juhtus?“ küsis Reinussona.

„Astusime Kooljapää saba peale,“ nentis peatoimetaja.

„Aga miks sa seda vaest Hassanit hammustasid, ta oli ju muidu ka täitsa tore poiss?“ küsis Reps.

„Ah, ei teagi, vihastasin. Mul oli nüüd päris hea meeskond, tegid tööd ja puha, mitte nagu eelmised. Ja turvamehest on kahju, olime lähedased.“

Peatoimetaja niutsatas haledalt ja pühkis silmanurgas pisara. Konstaablid langetasid leinas pilgu – kes oleks võinud arvata, et nii kaua siinilmas elanud mees siit kolkast oma tõelise armastuse leiab.

Tõlkejutt: Fantoomämblikud (William James Wintle)

Ühel hilissügisesel hommikul lasus udu raskelt Londoni kohal. See polnud tihe suitsu ja niiskuse segu, värvilt hernesupi moodi ja kirbe ninale ning silmadele, mida tuntakse kui „Londoni erilist“, vaid üsna puhas ja valge, mis kerkis jõest ja hõljus tänavatel ning väljakutel suurte keermete, sõõride ja klompidena.

Mööduvad inimesed võdistasid õlgu ja mõtlesid lähenevale talvele, samas kui mõned optimistlikud hinged vaatasid üles taevasse ja ennustasid sooja päeva, kui päike oli jõudu koguma hakanud. Üks väike laps märkis kaaslasele, et lõhnab pesupäeva järgi, ja see võrdlus polnud sugugi põhjuseta. Tundus, nagu oleks metropoli motoriseeritud masinavärk puhunud välja auru uueks ja värskeks alguseks.

Inimesed möödusid üksteisest udus nagu linasse mässitud kummitused ja vaikisid. Sõber ei tundnud ära sõpra ja kui tundis, siis pidas loomulikuks, et teine ei tundnud teda. Kui välja arvata sõidukite ühtlane mürin ja pikk sügav heli, mida suurlinn hommikust õhtuni kuuldavale toob, näis maailm kummaliselt vaikne ja ebasõbralik.

Kindlasti oli see tõene ühe inimese kohta rahva hulgas, kelle tööasjad olid tol hägusel hommikul, kui kodu ja kaminaesine mõjusid eriti ligitõmbavalt, liikvele ajanud, Ephraim Goldstein oli loomu poolest sõnaaher ja ameti poolest ebasõbralik. Tema jaoks oli keel vajalik vahend mõtete varjamiseks ja kui taoliseks varjamiseks polnud konkreetset vajadust, miks peaks ta end siis kõnelemisega vaevama?

Asi polnud selles, et inimesed oleksid hirmsasti tahtnud teda kõnelemas kuulda. Ta tekitas loomuomast vastumeelsust ja seal, kus loodusel polnud õnnestunud seda ülesannet täita, oli Ephraim selle ise täiuseni viinud. Harjumus altkulmu põrnitseda oli efektiivselt kõrvaldanud vähimadki märgid sõbralikkusest, mis oleksid võinud õela silmavaate ja ebameeldivate näojoonte vahel säilida. Kui võõrad nägid Ephraimi esimest korda, vaatasid nad kiiresti enda ümber ringi, et leida vastumürgiks mõnda meeldivat nägu.

Me oleme maininud, et ta oli elukutse poolest ebasõbralik. Aga süütu ja ettevaatamatu inimene poleks seda iialgi kahtlustanud tööalaste kuulutuste järgi tema isiklikus veerus hommikustes lehtedes. Jõukas härrasmees, kes soovis ilma garantiide või põhjaliku uurimiseta laenata raha oma vähem õnnelikele kaaskodanikele üliväikese protsendiga ja kõige delikaatsemal võimalikul viisil, andis seeläbi kindlasti enda kohta parimat tunnistust kui hingest, kes on üdini läbi imbunud inimliku lahkuse piimast.

Ent need, kes olid Ephraimiga äri teinud, kasutasid tema kohta sõnu, mida teiste inimeste juuresolekul tavaliselt suhu ei võeta: ärimehed, kes tundsid finantsmaailma, nimetasid teda vereimejast ämblikuks ja Scotland Yard oli teda ära märkinud kui eriti kahtlast tüüpi. Ephraim ei olnud sümpaatne nendele, kes teda tundsid. Tegelikult oli tal ainult üks isikuomadus, mida võis tunnustada. Ta polnud kunagi muutnud oma nime Edward Gordoniks ega isegi Edwin Goldsmithiks: ta oli sündinud Ephraim Goldsteinina ja ta oli rahul, et jääb Edward Goldsteiniks elupäevade lõpuni. Nimi ei riku meest, aga inimesed ei väljendanud seda päris nii, kui jutt käis Ephraimist.

Ta ei olnud algusest peale olnud rikas mees, samuti polnud ta alati soovinud jagada oma rikkust teistega. Ebaharilikult pika mäluga inimesed meenutasid samanimelist noorukit, kes oli sattunud sekeldustesse Whitechapelis, kus ta oli müünud koššerkana, millele oli mõnevõrra liiva abil kaalu juurde antud. Ja veel käis jutt ühest noorest mehest, kes manipuleeris kolme sõrmkübara ja hernega mängides Epsom Downsis.

Aga miks tirida välja neid ammuseid skandaale? Mis tahes inimese puhul on ebaõiglane otsida sel moel minevikust tõendeid tema vastu ja Ephraimi puhul oli see täiesti ebavajalik. Ta oli kui püsitaim: ükspuha kui sünge minevik ka polnud, tema lõi igal aastal värske jõu ja samavõrra erksates värvides õitsema.

Kuidas rikkus tema juurde tuli, oli teada vist ainult talle endale, aga kindlasti oli see tulnud, sest on raske välja laenata raha, kui sul seda pole. Ja rikkuse saabumisega oli Ephraim kolinud Whitechapelist Haggerstoni, seejärel Kilburni ja lõpuks Maida Vale’i, kus oli nüüd tema kodu. Aga seetõttu ei pea siiski arvama, et ta nautis luksust ja elas ambitsioonikalt. Ta oli rahul väga tagasihoidlike mugavustega ja elas lihtsat poissmehe elu, aga ta pidas oma eesmärkidele sobivamaks veidi eemal seisvat aiaga villat, mitte terrassiga maja, kus kahel pool on uuriva pilguga naabrid. Tema külalised tuli äriasjus ja kindlasti mitte lõbu pärast – ning privaatsus oli neile sama vajalik kui temale.

See tööasi, mis oli teda sel udusel hommikul välja toonud, oli üsna ebaharilik ja sel polnud mingit pistmist rahategemisega. Tegelikult oli see hoopis seotud kahe gini väärtuses raha kulutamisega ja tõenäosus näitas ka hilisemaid väljamakseid ning see ei rõõmustanud teda sugugi. Ephraim oli teel Cavendish Square’ile, et konsulteerida tuntud silmaarstiga.

Mõne viimase nädala jooksul oli tal olnud kummalisi vaevusi nägemisega. Ta oli ikka veel alla viiekümne aasta vana ja seni oli ta olnud väga terava pilguga rohkem kui ühes tähenduses. Tema silmanägemine oli päevasel ajal täiuslik ja tavaliselt ka õhtul, aga hiljuti oli ta kogenud kahel korral veidrat optilist illusiooni. Mõlemal korral oli ta pärast õhtusööki rahulikult istunud ja lugenud, kui miski oli ta rahutuks muutnud. See oli samasugune rahutus, mida ta tundis alati, kui kass tuppa tuli. See tunne oli olnud nii tugev, et ta oli toolist püsti hüpanud, saamata täpselt aru, miks ta seda teeb, ja iga kord oli ta ette kujutanud, et tema tooli juurest suundus rida varikujusid kiiresti üle vaiba seina juurde, kus need haihtusid. Need pidid ilmselt olema kõigest varjud, sest ta nägi läbi nende vaipa, aga need olid küllaltki selged ja eristuvad. Need näisid olevat umbes kriketipalli suurused. Ehkki ta polnud kokkusattumusele tähelepanu pööranud, oli mõnevõrra kummaline, et mõlemal korral oli ta olnud päeval sunnitud kliendilt vastumeelselt võlga välja pressima. Ja kui Ephraim pressis, siis ta nalja ei teinud. Aga kindlasti ei saanud sel olla seost nägemisdefektiga.

Kuulus spetsialist uuris põhjalikult Ephraimi silmi, ent ei leidnud neil midagi viga olevat. Ta hakkas küsima kaugemalt ja päris patsiendi närvisüsteemi ja seedimise kohta, ent leidis, et need on täiesti korras.

Seejärel läks ta märksa delikaatsemate teemade juurde ja tahtis teada midagi Ephraimi harjumuste kohta. Neljakümnendates aastates poissmehele võivad meeldida tujutõstvad joogid, mis vahel ka purju teevad; talle võib rõõmu pakkuda ebatervislik toit; ta võib olla sõltuvuses õnnemängudest; tegelikult võib ta teha üsna palju asju, mida tema aastates mees tegema ei peaks. Arst oli diplomaatiline ja taktitundeline mees. Ta ei esitanud läbimõtlematuid küsimusi, aga tal oli väärtuslik oskus teist inimest rääkima panna. Ephraim polnud aastaid ühegi inimesega nii vabalt ja avameelselt kõnelenud. Tulemuseks oli see, et arst ei suutnud leida ühtegi alust, mille põhjal pakkuda, et vaevus oli seotud toitumise või mõne muu mõõdutundetu pahega.

Seepärast pöördus ta hädasse jäänud arsti viimase päästerõnga poole.

„Puhkus, mu kallis härra,“ ütles ta, „see on parim retsept. Mul on hea meel, et ma ei leidnud ühtegi tõsist haigust ega isegi funktsionaalset kõrvalekallet, aga on märke väsimusest, mis mõjutavad aju ja silmanärvi. Pole põhjust karta, et vaevused jätkuksid või isegi süveneksid, aga tark mees võtab alati kasutusele ettevaatusabinõusid. Minu soovitus on, et te loobuksite mõneks nädalaks igasugusest tööst ja veedaksite aega golfi mängides või mõne muu meelelahutusega vabas õhus – näiteks Cromeris või Surrey Downsis. Sellisel juhul võite olla täiesti kindel, et taolisi häirivaid nähtusi enam ette ei tule.“

Ephraim maksis oma kaks gini küllaltki virila näoga. Talle tundus, et ta ei saanud oma raha eest just kuigi palju, ent siiski oli julgustav teada, et tal midagi viga pole. Puhkus! Pläma! Ta ei olnud üle töötanud. Surrey Downs! Hampstead Heath on sama hea ja palju odavam, ta võib seal pühapäeva hommikuti väikesi jalutuskäike teha. Golf? Keegi ei pea nägema, kuidas ta end mingisuguse naeruväärse palli järele kõmpides lolliks teeb! Nii et ta jätkas umbes sama elu, mis varem, ja lootis et kõik läheb hästi.

Ent mingil moel ei paistnud temaga siiski kõik päris korras olevat. Äri õitses, kui saab rääkida ärist seoses oma varanduse vähem jõukate inimestega jagamise meeldiva tegevusega – ja alati kõige mõistlikumatel võimalikel tingimustel. Ephraim oleks teile rääkinud, et ta oli kaotanud meeletult inimeste ebaaususe tõttu, kui nood surid või sõitsid välismaale või kui nende ootused ei täitunud nii, nagu nad olid soovinud, ja ikkagi oli tal mingil seletamatul moel väljalaenamiseks rohkem raha kui eales varem. Aga ta oli mures.

Ühel õhtul pärast ebaharilikult tulusat päeva istus ta oma aias ja suitsetas sigarit, mille oli talle kinkinud üks tänulik klient, kellele oli jäänud ekslik mulje, et Ephraimi viis protsenti tuli arvutada aasta peale, kui see tegelikult käis nädala kohta. See oli hea sigar ja suitsetaja teadis, kuidas tuleb head tubakat hinnata. Ta lösutas võrkkiiges ja vaatas laisa pilguga, kuidas suitsurõngad tuulevaikses õhus kõrgemale tõusid ja eemale hõljusid.

Ühtäkki ta võpatas ja jäi ainiti vahtima. Rõngad käitusid väga kummaliselt. Need näisid formeerivad end suitsukeradeks ja igaühest eendus kaheksa lainetavat niiti, mis pöörlesid ja paindusid nagu mõne kõhedusttekitava olevuse jalad. Ja näis, nagu oleks need suitsust jäsemed pöördunud ja sirutunud tema poole. See oli veider ja mitte sugugi meeldiv. Aga see ei olnud optilise illusiooni juhtum. Õhtuvalgus oli korralik ja kõik oli selgelt näha. See pidi olema mingi hetkelise ebahariliku atmosfääriseisundi tulemus.

Ta virgus teiselt pool müüri kostva vestluse peale. Kõrvalmaja elanik oli koos sõbraga aias ja nende jutt puudutas aiandust. See ei pakkunud Ephraimile huvi, sest ta maksis aednikule väikseimat võimalikku tasu, et too aeda korras hoiaks, ega muretsenud rohkem selle asja pärast. Ta ei tahtnud kuulda juttu erinevate kohalike seemnemüüjate plussidest ja miinustest. Aga vestlus jätkus ja ühel hetkel märkas ta, et kuulab seda vastu tahtmist. Nad rääkisid ämblikest ja tema naaber väitis, et ta pole kunagi varem näinud neid nii palju ega nii suuri isendeid. Ja siis ütles mees, et kogu see nuhtlus näis tulevat Ephraimi müüri tagant! Kuulaja märkas, et sigar on kustunud ja ta läks tujutult tuppa.

Vaid mõni päev hiljem juhtus järgmine episood. Ephraim oli tundud väsimust ja läinud tavalisest varem voodisse, ent ta ei suutnud uinuda. Ta vähkres paar tundi väsinult ja närviliselt – sest harilikult magas ta hästi – ja vajus siis rahutusse ja ärevasse unne. Tema silme eest jooksis läbi üks unenägu teise järel ja mingil moel näisid need kõik olevat seotud ämblikega. Talle tundus, et ta tungib läbi tiheda võrgudžungli; ta kõndis pehmetel ja vetruvatel kehadel, mis lömastusid ja lirtsusid ta jalge all; lugematud karvased jalad vehkisid siia-sinna ja haarasid temast; kihvadega lõuad hammustasid teda ja nende tulised vedelikud nõelasid valusalt; ja kõikjal olid jõllitavad silmad, mille pilgus peegeldus sõnulkirjeldamatu kurjus. Ta kukkus ja võrgud mässisid ta tapvasse embusesse. Suured villased olevused hüppasid talle peale ja lämmatasid teda oma rüveda haisuga. Kohutavad elukad olid võtnud ta surmahaardesse, ta uppus kirjeldamatu õuduse ookeani.

Ta ärkas karjudes ja hüppas voodist välja. Miski tabas ta nägu ja klammerdus ümber pea. Ta kobas käega lülitit ja sai tule põlema. Siis rebis ta ära teda pimestava köidise ja nägi, et see on siidiste niitide mass, mille oleks justkui kudunud hiigelsuur ämblik. Ja kui ta selle silmade küljest lahti sai, nägi ta, kuidas suured varjud mööda seinu üles jooksid ja siis kadusid. Need olid kasvanud esimesest korrast, kui ta neid vaibal näinud oli, need olid nüüd jalgpalli suurused.

Kohkunud Ephraim tundis hirmu. Rahutu uni ja pikk õudusunenägu olid juba iseenesest halb lugu, aga siin oli midagi veel hullemat. Siidised jätked, mis endiselt ta pea külge kleepusid, ei olnud samast materjalist, millest on tehtud unenäod. Ta mõtles, kas hakkab hulluks minema. Kas kogu lugu oli hallutsinatsioon? Kas ta suudab end kokku võtta ja sellest lahti rebida? Ta püüdis, aga võrguniidid, mis ta sõrmede ja näo küljes hõljusid, olid täiesti materiaalsed. Neid ei saanud kududa ükski unenäoämblik, neid ei saanud luua pelk kujutlusvõime. Veelgi enam, ta ei olnud elava kujutlusvõimega mees. Hoopis vastupidi. Tema tegeles reaalsusega: kinnisvara oli kindlustus, mida eelistas.

Korralik klaas viskit soodaga rahustas teda. Ta ei olnud sõltuvuses stimulaatoritest – tema elukutse puhul ei olnud sellest kasu –, aga see oli eriline juhtum, mis nõudis erilisi vahendeid. Ta tõrjus kinnisidee kõrvale ja mõtles, et võib-olla on selles golfi mängimise soovituses siiski mingi iva. Ja kui hommikul helistas talle klient, et arutada väikese laenu saamist, saavutas Ephraim nii soodsa tulemuse, et üllatas iseennastki.

Järgmine intsident, mis tekitas jõukas härrasmehes märkimisväärset rahutust, näis olevat juhtunud umbes kuu aega hiljem. Ta ei olnud loomaarmastaja, aga ta sallis šoti terjeri olemasolu oma majas. Mõnikord olid tal kodus suuremad rahasummad – mitte tihti, aga vahel ei olnud sellest pääsu – ja väike valvas koer oli heaks kaitseks sissemurdjate vastu. Nii et ta kohtles koera justkui usaldusväärset teenrit ja oli temasse omal moel kiindunudki. Kui ta nähvitsat just otseselt ei armastanud, siis vähemalt ta hindas ja väärtustas teda. Ta ei pannud pahaks isegi loomaarsti arveid, kui koer haige oli.

Öösiti oli koer majas lahti, aga harilikult magas ta matil Ephraimi toa ukse taga. Tollel konkreetsel ööl oli Ephraim näinud und, et ta kukkus koerale otsa ja too tõi kuuldavale valju valukiunatuse. See nägemus oli nii selge, et ta ärkas üles, ja looma kiljatus näis ikka veel õhus hõljuvat. Tundus, nagu koer oleks ukse taga tõepoolest kiunatanud. Ta kuulatas, aga peale kummalise naksuva ja imemist meenutava heli, mida ta väikeste ajavahemike tagant kuulis, tundus kõik vaikne. Heli näis kostvat otse ukse tagant, aga see ei saanud nii olla, sest koer oleks üles ärganud ja häiret andnud, kui midagi oleks valesti olnud.

Nii et ta jäi varsti jälle magama ega ärganud enne, kui oli tema tavaline aeg üles tõusta. Riidesse pannes turgatas talle pähe, et kui kummaline on, et koer endast märku ei anna, sest too oli harjunud teda liikumas kuuldeas harjunud haugatuse või kahega tervitama. Kui ta ukse avas, lebas terjer surnult matil.

Esialgu oli Ephraim šokeeritud, siis tundis kurbust ja seejärel ärevust. Ta oli šokeeritud, sest taolistel asjaoludel oli loomulik šokeeritud olla. Ta tundis kurbust, sest ta teadvustas endale, et loom oli tähendanud talle rohkem, kui ta ise oli võimalikuks pidanud. Ja ta tundis ärevust, sest ta teadis, et valvekoera salapärane surm eelneb sageli sissemurdmisele.

Ta kiirustas trepist alla ning vaatas kiiresti uksed ja aknad üle, eriti aga seifi, mis oli peidetud seina taha ja nägi välja nagu üks tugev mööblitükk. Aga kõik oli kenasti korras ja polnud ühtegi märki, et keegi oleks proovinud tema valdustesse tungida. Siis läks ta tagasi üles, et koera laip minema toimetada, mõeldes veel, kas asi oleks väärt lahkamise korraldamist. Ephraimile ei meeldinud müsteeriumid, eriti kui need juhtusid tema majas.

Ta tõstis surnud terjeri maast ja sai kohe tõsise ehmatuse osaliseks. See oli nagu sulgkaalus ja vajus ta käte vahel kokku! See polnud palju enamat skeletist, mille kondid lahtiselt nahast koti sees klõbisevad. See oli lihtsalt tühjaks imetud!

Ta viskas selle õudust tundes käest ja märkas siis, et ta käte külge kleepuvad mõned siidised niidid. Ja niite hõljus ka õhus, sest üks neist keerdus ta pea ümber ja kleepus näo külge. Ja siis langes miski pehme mütsatuse saatel tema selja taga põrandale ja ta pöördus just õigel hetkel, et näha, kuidas üks vari sööstis seina juurde ja haihtus. Ta oli näinud seda varikuju varemgi, ent seekord näis see kuidagi vähem varju moodi ja rohkem materiaalne.

Näib, et umbes samal ajal ringles Maida Vale’is kuulujutt, et Regent’s Parki loomaaiast on üks pärdik plehku pannud ja seda olla nähtud Ephraimi maja seinal ronimas.

Esimesena nägi seda hommikul piimamees, kes mainis asjast politseile, ja varsti pärast seda teenijatüdruk, kes pühkis vastasmaja treppi. Oli üsna hämar ja udune hommik, mis kahtlemata selgitab mõningast ähmasust looma kirjeldustes. Aga selles osas, mida nähti, olid kõik kirjeldused sarnased.

Pärdikut kirjeldati kui väga paksu isendit, ümmargust ja peaaegu jalgpalli suurust, kellel on väga pikad käsivarred. See oli kaetud tiheda läikiva musta karvaga ja seda nähti mööda maja esiseina üles ronimas ning lahtisest aknast sisse minemas. Piimamees, kellele meeldis palju lugeda, ütles, et tema arvates oli see ämblikahv, aga ainuke põhjus selleks näis olevat asjaolu, et see sarnanes mõnevõrra väga suurele ämblikule.

Hommikul hiljem helistas politseinik Ephraimile, et juhtunut mainida ja küsida, kas ahv on ikka veel tema juures. Tema kõne ei võetud sõbralikult vastu ja ta lõpetas selle hämmeldunult. Seejärel helistas ta loomaaeda, aga talle teatati, et ükski ahv ei ole sealt kadunud. Juhtum registreeriti politseis korrektselt ja sellega see lõppes, sest hiljem ei kuuldud ahvist enam kunagi.

Aga üks teine juhtum järgmisel nädalal pakkus palju kõneainet, eriti piirkonna naiste hulgas. Ephraimi kõrvalmaja põõsastest leiti hinnalise pärsia kassi tühi nahk – tühi, see tähendab, kui mitte arvestada looma konte. Nahk oli üsna värske, mis oli arusaadav, sest kassi oli eelmisel õhtul elusana nähtud. Mõistatusest sai üheksa päeva ime ja seda ei lahendatudki, kuni sellele tuli seltsiks veelgi šokeerivam müsteerium. Kassi nahk oli seest tühjaks imetud ja kohaliku teooria kohaselt oli kas kärp või mõni muu elajas loomaaiast putku pannud ning selle sünge teoga hakkama saanud. Aga samas tõestati, et ühtki põgenemist polnud juhtunud ja rohkem ei osatudki midagi arvata.

Ehkki see võib tunduda tähtsusetu, võib siiski ära märkida ühte tühist intsidenti, mis juhtus nädal või paar hiljem. Ühe heategevusliku organisatsiooni rahakoguja läks Ephraimile külla ekslikul eeldusel, et too on isik, kes tahab oma rahast lahti saada. Tema eksimus tehti talle kiiresti selgeks ja ta viibis majas ainult mõne minuti. Aga ta rääkis hiljem oma naisele, et hr Goldstein on ilmselt suur kassiarmastaja, sest ta oli märganud majas mitut toredat musta pärslast kerratõmbunult magamas. Ta mainis seda riivamisi hr Goldsteinile, kes ei paistnud temast aru saavat. Tegelikult vahtis too teda nõnda, nagu ta arvaks teda silmini purjus olevat!

Veel üks sündmus andis tol ajaperioodil Ephraimi naabritele jutuainet. Ainult talle endale teada olevatel põhjustel oli tal olnud pikaajaline harjumus magada laetud revolvriga voodi kõrval ja ühel hommikul, umbes koidu ajal, oli kuulda lasku. Politsei tuli kiiresti kohale ja nõudis majja sisselaskmist. Ephraim kinnitas neile, et relv oli kogemata lahti läinud, kui see põrandale kukkus, ja kui politsei oli näha küsinud tema relvaluba, läksid nad ära.

Aga see, mis tegelikult oli juhtunud, oli palju huvitavam. Ephraim oli ärganud ilma silmanähtava põhjuseta, ent ebamäärase ohutundega, ja jõudis näha tiheda karvastikuga kaetud ümarat musta keha, mis ronis tema voodi jalutsit mööda üles ja suundus ettevaatlikult ta näo poole. See oli hiigelsuur ämblik ja selle kaheksa läikivat silma leegitsesid rohelises sädeluses nagu kobar kurjakuulutavaid opaale.

Ta oli õudusest halvatud, ent võttis siis kogu tahtejõu kokku, haaras revolvri ja tulistas. Pauk ja tulesähvatus juhmistasid ta hetkeks ning kui ta taas selgelt nägi, oli ämblik kadunud. Ta pidi olema tabanud, sest ta tulistas lühikeselt distantsilt, aga ühtegi märki polnud sellest jäänud. See polnudki kõige halvem, sest vastasel juhul poleks tema jutt politseile usutav tundunud. Aga hommikul hiljem leidis ta siidiste lõngade raja, mis jooksis üle vaiba voodi juurest seinani.

Aga lõpp oli nüüd väga lähedal. Ainult mõni päev hiljem oli politsei taas maja juures. Seekord oli nad kohale kutsunud aednik, kes ütles, et hr Goldstein ei vasta talle, kui ta uksele koputab, ja ta arvas, et too võib ehk haige olla. Uks oli lukus ja tuli lahti murda.

See, mida politsei leidis, on parem mitte kirjeldada. Ja matusekorraldaja mehed ütlesid matusel, et nad pole kunagi kandnud meest, kes oma kogu kohta nii vähe kaalub.

Tõlkinud Silver Sära

Raamatukatkend: Põhjamere mõõgad (Robert E. Howard)

Delenda est

„Ma ütlen sulle, et see pole mingi impeerium! Kõigest võltsing! Impeerium? Häh! Piraadid, need me vaid olemegi!“ See oli muidugi igavesti tujukas ja sünge Hunegais, kelle patsidesse põimitud mustad lokkis juuksed ning sorgus vuntsid reetsid slaavi päritolu. Mees ohkas südamest ja tema nefriidist peekrit hoidev lihaseline käsi vääratas, loksutades Falerno veini ta purpursele kuldtikanditega kaetud tuunikale. Võtnud peekrist veinisõõmu nii häälekalt, et selle kõla meenutas joogikünast vett lürpivat hobust, jätkas Hunegais nukrat kaeblemist:

„Mida me Aafrikas teinud oleme? Tapnud maha suurmaavaldajad ja preestrid, hakanud ise maaomanikeks. Kes harivad põldusid? Vandaalid? Ei! Sama rahvas, kes haris neid roomlaste võimu all. Me oleme lihtsalt roomlaste koha endale võtnud. Kogume makse ja rente ning oleme sunnitud oma uusi maavaldusi neetud berberite eest kaitsma. Meie nõrkus peitub meie vähesuses. Me ei saa kohalikega sulanduda! Me kaoksime nende sekka. Me ei saa kohalikest teha oma liitlasi ega alamaid. Kõik, mida me teha saame, on teatud sõjalise mõju alalhoidmine: oleme väike võõraste kamp, kes istuvad kindlustes ja sunnivad oma võimu peale arvukatele kohalikele, kes – tõesõna! – ei vihka meid sugugi rohkem, kui nad vihkasid roomlasi, aga ...“

„Sellest vihkamisest võib osaliselt lahti saada,“ sekkus Athaulf. Ta oli Hunegaisist noorem, pöetud habeme, kena välimuse ja mitte nii primitiivsete kommetega. Athaulf oli sueeb ja veetnud oma noorukiea pantvangina Ida-Rooma õukonnas. „Nad on ortodoksid. Kui me ütleksime ariaanlusest lahti ...“

„Ei!!!“ Hunegaisi sulguva suu raksatus võinuks lõhkuda ta hambad kildudeks, kui need poleks nii tugevad olnud. Slaavlase mustades silmades lõi lõõmama fanatism, mis eristas ta sugu ümbritsevatest teutoonidest. „Ei iialgi! Meie oleme isandad! Nemad peavad alistuma, mitte meie. Me tunnemeariaanlikku tõde. Kui need õnnetud aafriklased ei suuda oma viga mõista, tuleb nad seda mõistma panna – kui vaja, siis tõrviku, mõõga ja piinapingiga!“ Pilk ta silmis tuhmus taas. Hunegais ohkas taaskord südamest ja sirutas käe veinikannu järele.

„Saja aasta pärast on vandaalide kuningriigist järel vaid mälestus,“ ennustas ta. „Kõik, mis meie riiki praegu koos hoiab, on Genserici tahe.“ Ta hääldas seda nime „Geiserich“.

Nimetatu naeris, nõjatudes oma musta eebenipuust tahutud tooli seljatoele ja sirutades välja oma lihaselised jalad. Need olid ratsaniku jalad, ent nende jalgade omanik oli vahetanud sadula sõjagaleeri teki vastu. Ta oli juba praegu hävingu sünonüümiks oleva rahva kuningas ja kogu tuntud maailma teraseima mõistuse omanik.

Ta oli sündinud Doonau kaldal ja kasvanud meheks pikal rännakul läände, mille käigus rändrahvaste tõusuvood uhtusid üle purustatud Rooma palissaadide. Tema kroon oli sepistatud Hispaanias ning ta kandis seda oma ajastult saadud metsiku tarkusega, saatjaiks mõõkade verejooming ja hõimude pealetung või purustamine. Ta metsikud ratsanikud olid Hispaania roomlastest valitsejate odad unustusse pühkinud. Kui visigoodid ja roomlased ühendasid oma jõud ning hakkasid lõuna poole vaatama, panid just Genserici salasepitsused Attila armiliste hunnide hordid, lugematud piigid kihvadena leegitseva silmapiiri kohale kerkimas, lääne poole voogama. Nüüd oli Attila surnud ja keegi ei teadnud, kuhu olid maetud ta luud ja aarded, mida valvasid viiesaja tapetud orja vaimud. Tema nimi kandus kõuekõminana üle maailma, ent eluajal oli ta olnud vaid üheks kuulekaks etturiks vandaalide kuninga käes.

Kui gootide väed olid pärast Katalaunia väljade lahingut üle Püreneede tunginud, polnud Genseric ootama jäänud, kuni ülekaalukad vaenlased ta jõud purustavad. Siiani neeti Bonifaciuse nime, kes oli kutsunud Genserici appi oma rivaali Aetiuse vastu ja avanud vandaalidele tee Aafrikasse. Bonifaciuse lepitus Roomaga oli tulnud liiga hilja ja olnud sama kasutu nagu vaprus, millega ta oli püüdnud oma tegusid heastada. Bonifacius oli surnud vandaali oda otsas ning lõunas oli kerkinud uus kuningriik. Nüüd oli ka Aetius surnud ning vandaalide suured sõjagaleerid liikusid põhja poole, pikad aerud laineisse sukeldumas ja tähevalguses hõbejalt helkivat vett pritsimas, suured laevakered tõusulaineis kreenis ja kõikumas.

Eespoolseima galeeri kajutis kuulas Genseric oma väepealike vestlust ja naeratas kergelt, tugevad sõrmed läbi metsiku kollase habeme kammimas. Ta soontes ei voolanud tilkagi sküüdi verd. See asjaolu eristas tema suguvõsa mõnevõrra teistest teutoonidest, seda juba alates vanadest aegadest, mil nood laialipillutatud stepiratsanikud olid enne sarmaatide alistamist lääne poole rännates saabunud Elbe jõe alamjooksul elava rahva sekka. Genseric oli puhas germaanlane – keskmist kasvu, suurepäraste laiade õlgade ja rinna ning jämeda soonelise kaelaga, kehakujust nähtumas sama palju füüsilist tugevust kui suurtest sinistest silmadest peegeldumas vaimujõudu.

Ta oli teadaoleva maailma kõige tugevam mees. Ta oli ka piraat – esimene teutooni mereröövlitest, keda hiljem hakati kutsuma viikingiteks. Ent ta tegevuspiirkonnaks polnud Läänemeri ega sinine Põhjameri, vaid Vahemere päikeselised kaldad.

„Ja Genserici tahe on,“ naeris ta vastuseks Hunegaisi viimasele märkusele, „et me jooksime ja pidutseksime ja laseksime homsel päeval ise enda eest hoolt kanda.“

„Hea on sul nii öelda!“ mühatas Hunegais, väljendades oma arvamust barbaritele endiselt omasel vabal moel. „Oled sa kunagi lasknud homsel päeval ise enda eest hoolt kanda? Sa muudkui salasepitsed ja salasepitsed, mõeldes mitte ainult homsele, vaid ka tuhandetele tulevastele homsetele. Meie ees ei pea sa seda komejanti tegema! Me pole roomlased, keda saab lollitada sindlolliks pidama – nagu pidas Bonifacius!“

„Aetius ei olnud loll,“ pomises Thrasamund.

„Aga ta on surnud ja meie seilame Rooma poole,“ vastas Hunegais, ilmutades esmakordselt rahulolu. „Alaric ei saanud kogu röövsaaki endale, tänu Jumalale! Ja mul on hea meel, et Attila lõi viimasel hetkel araks – seda rohkem saaki meile jääb.“

„Attila mäletas Katalaunia välju,“ venitas Atthaulf. „Midagi Roomast on endiselt elus – pühakute nimel, see on imelik. Isegi kui impeerium tundub täielikult hävitatuna – puruksrebituna, rüvetatuna ja räbalais –, ärkab mingi osa sellest taas ellu. Stilicho, Theodosius, Aetius – kes küll ette teaks? Täna öösel võib Roomas magada mees, kelle saatuseks on meid kõiki võimult kukutada.“

Hunegais mühatas ja raksas rusikaga veiniplekilisele lauale.

„Rooma on sama surnud nagu see valge mära, kelle sadulas ma ratsutasin Kartaagot vallutama! Me peame vaid oma käed välja sirutama ja temalt röövsaagi kahmama!“

„Oli kord üks väejuht, kes mõtles samu mõtteid,“ ütles Thrasamund uniselt. „Ka tema oli kartaagolane, Jumala nimel! Olen ta nime unustanud. Aga ta lõi roomlasi iga kord. Lõikas, raius – nii oli tal kombeks!“

„Siiski,“ märkis Hunegais, „pidi ta lõpuks kaotama, sest vastasel juhul oleks ta Rooma hävitanud.“

„Tõsi!“ pahvatas Thrasamund.

„Me pole kartaagolased,“ naeris Genseric. „Ja kes üldse rääkis Rooma rüüstamisest? Kas me ei purjeta mitte keiserliku linna poole vastusena keisrinna abipalvele, keda ohustavad igast küljest kadedad vaenlased? Ja nüüd kaduge siit välja, teie kõik. Ma tahan magada.“

Kajutiuks lajatati pauguga kinni, lõpetades Hunegaisi sünged ennustused, Athaulfi vaimukad vastused ja teiste pomina. Genseric tõusis ja kõndis laua juurde, valamaks endale viimase peekritäie veini. Ta liikus longates – jälg paljude aastate eest frangi odast saadud haavast.

Vaevalt oli ta jõudnud kalliskividega kaunistatud peekri huulile tõsta, kui ta end ehmunult vandudes ringi pööras. Genseric polnud kuulnud kajutiukse avamise heli, ent ootamatult avastas ta teisel pool lauda seisva mehe.

„Odini nimel!“ Genserici ariaanlus oli väga pinnapealne. „Mida sa mu kajutis teed?“

Pärast esimeste ehmunud vandesõnade kuuldavale laskmist oli ta hääletoon muutunud rahulikuks, peaaegu tüüneks. Kuningas oli liiga kaval, et oma tõelisi tundeid ülemäära sageli välja näidata. Ta käsi pigistas vargsi mõõgapidet. Üks kiire ja ootamatu löök ...

Ent võõras ei teinud ühtki ähvardavat liigutust. Ta oli Gensericile võõras ja vandaal teadis, et tegu pole ei teutooni ega roomlasega. Mees oli pikk, tõmmu ja suure peaga, tema voogavaid lokkis juukseid kammitses tumepurpurne pael. Ta rinnal lainetas lokkis patriarhihabe. Teda vaadates sähvatas vandaali mõtteis ähmane, ekslik tuttavlikkus.

„Ma pole tulnud sulle viga tegema!“ Võõra hääletoon oli sügav, tugev ja kõlav. Genseric ei saanud ta riietusest eriti palju aimu, sest teda kattis lai tume keep. Vandaal mõtles, kas selle keebi all võis varjul olla relv.

„Kes sa oled ja kuidas sa mu kajutisse pääsesid?“ nõudis ta.

„Kes ma olen, pole tähtis,“ vastas teine. „Ma olen olnud selle laeva pardal ajast, kui sa Kartaagost välja seilasid. Sa asusid teele öösel, siis ma tulingi pardale.“

„Ma ei näinud sind Kartaagos kordagi,“ pomises Genseric. „Ja sinusugune mees torkaks rahva hulgas kergesti silma.“

„Ma elan Kartaagos,“ vastas võõras. „Olen elanud seal palju aastaid. Ma sündisin seal ja mu esiisad enne mind niisamuti. Kartaago on mu elu!“ Viimane lause kõlas nii kirglikult ja raevukalt, et Genseric astus tahtmatult tagasi, silmad vidukile tõmbumas.

„Linnarahval on mõningaid põhjusi meie üle kurta,“ ütles vandaal. „Aga rüüstamine ja hävitustöö ei toimunud minu käsul. Juba siis oli mul kavas Kartaago oma pealinnaks muuta. Kui sa kannatasid kahju rüüstamise tõttu, miks ...“

„Mitte sinu huntide süül,“ vastas teine süngelt. „Linna rüüstamine? Olen näinud sellist rüüstamist, mida isegi sina, barbar, pole uneski näinud! Nad kutsuvad teid barbariteks. Ma olen näinud, mida tsiviliseeritud roomlased teha võivad.“

„Minu mälu järgi pole roomlased Kartaagot rüüstanud,“ pomises Genseric ja kortsutas veidi segadusseaetult kulmu.

„Poeetiline õiglus!“ röögatas võõras, virutades äkitselt keebi alt ilmunud rusikaga vastu lauda. Genseric märkas, et ta käsi oli lihaseline, ent valge – aristokraadi käsi. „Rooma ahnus ja reeturlikkus hävitasid Kartaago, kaubandus aga ehitas ta uuel kujul üles. Nüüd purjetad sina, barbar, oma laevastikuga välja Kartaago sadamaist, et alandada ta vallutajat! Pole siis ime, et muistsed ulmad hõbetavad su laevade valle ja luusivad nende trümmides ning et unustatud viirastused lõhuvad lahti oma iidsed hauad, et su laevade tekkidele libiseda.“

„Kes on rääkinud midagi Rooma alandamisest?“ nõudis Genseric rahutult. „Oleme vaid teel lahendama troonipärimisse puutuvat vaidlust ...“

„Phäh!“ Rusikas raksatas taaskord lauale. „Teaksid sa seda, mida mina tean, hävitaksid sa selles neetud linnas kõik elava, enne kui taas oma laevade ninad lõunasse pöörad. Isegi praegu valmistuvad need, kellele sa appi purjetad, sind hävitama – ja reetur on su oma laeva pardal!“

„Mida sa mõtled?“ Vandaali hääletoonist ei kostnud endiselt vähimatki ärritust ega kirge.

„Oletame, et ma tõendan sulle, et su usaldusväärseim kaaslane ja läänimees valmistab ette su hävitamist mestis nendega, kellele sa appi purjetad?“

„Tõenda mulle seda ja küsi siis minult, mida soovid,“ vastas Genseric terake karmil toonil.

„Võta see hea tahte märgiks!“ Võõras viskas lauale mündi ja tõstis üles siidvöö, mille Genseric oli hooletult maha visanud.

„Järgne mulle kajutisse, mis kuulub su nõuandjale ja kirjutajale, nägusaimale mehele barbarite seas ...“

„Athaulf?“ Genseric ei suutnud võpatust alla suruda. „Ma usaldan teda rohkem kui kõiki teisi.“

„Siis pole sa nii tark, kui ma arvasin,“ vastas teine süngelt. „Reeturit sees tuleb karta rohkem kui vaenlast väljas. Mitte Rooma leegionid ei alistanud mind – vaid reeturid mu oma väravate vahel. Rooma ei osta vaid mõõku ja laevu, vaid ka meeste hingi. Olen tulnud kaugelt maalt, et päästa su impeerium ja su elu. Vastutasuks küsin sinult vaid üht: uputa Rooma verre!“

Hetkeks muutunud ilmega võõras seisatas, võimas rusikas tõstetud ja tuli tumedais silmis helkimas. Teda ümbritses kohutava jõu aura, mis isegi vandaalis aukartust tekitas. Siis mässis ta purpurse keebi kuningliku liigutusega enda ümber, marssis ukseni ja sellest läbi, hoolimata Genserici hüüatusest ning katsest teda kinni pidada.

Jahmunud kuningas lonkas vandudes ukseni, avas selle ja heitis pilgu tekile. Ahtritekil põles lamp. Trümmist, kus kurnatud sõudjad aerude kallal rassisid, kerkis pesemata inimihude lehka. Aerude monotoonne kõlksumine segunes samasuguste helide hajusa kooriga teistelt galeeridelt, mis järgnesid pikas tontlikus rivis Genserici alusele. Tekki valgustas laineilt peegelduv hõbedane kuupaiste. Genserici ukse taga valvas üksainus sõdalane, kuuvalgus sädelemas suletutiga kuldsel kiivril ja Rooma turvisel. Ta tõstis tervituseks oda.

„Kuhu ta läks?“ nõudis kuningas.

„Kes, mu isand?“ uuris sõdalane lollakalt.

„Pikk mees, sina tobu!“ hüüatas Genseric kannatamatult. „Purpurses keebis pikk mees, kes äsja mu kajutist lahkus.“

„Mitte keegi pole teie kajutist lahkunud pärast seda, kui Hunegais ja teised ära läksid, mu isand,“ vastas vandaal jahmunult.

„Valetaja!“ Genserici tupest tõmmatud mõõk välgatas hõbeja säbarlainena. Sõdalane kahvatus ja tõmbus tagasi.

„Jumal olgu mulle tunnistajaks, kuningas,“ vandus ta, „täna öösel pole ma ühtki sellist meest näinud.“

Genseric heitis talle pilgu. Vandaalide kuningas oli hea inimestetundja ja ta mõistis, et see mees ei valeta. Tundes peanahas veidrat tõmblust, pöördus ta sõnagi lausumata ja lonkas kiirustades Athaulfi kajuti poole. Kajutiukse ees kõhkles ta korra, ent paiskas siis ukse lahti.

Athaulf lamas laual lösakil poosis, mis ei lubanud ta seisundit kaksipidi mõista. Ta nägu oli purpurpunane ja klaasistunud silmad punnis ning mustunud keel tolknes suust välja. Tema ühe käe kõrval lebas sulg, teise kõrval tint ja pärgamenditükike. Viimase üles korjanud, luges Genseric vaevaliselt:

Tema Majesteedile, Rooma keisrinnale

Mina, Teie alandlik teener, olen järginud Teie käsku ja olen valmis veenma barbarit, keda ma teenin, lükkama edasi oma kallaletungi keiserlikule linnale, kuni Teie oodatud abi Bütsantsist on saabunud. Seejärel juhatan ma ta varemmainitud lahele, kus on võimalik ta otsekui kruustangide vahele võtta, tükkis kogu ta laevastikuga hävitada ja ...

Kirja tekst katkes laialivalguva kritseldusega. Genseric heitis pilgu surnule ja tundis taas lühikesi juuksekarvu oma peanahal turri tõusmas. Pikakasvulisest võõrast polnud ühtki märki ja vandaal teadis, et teda ei nähta enam kunagi.

„Rooma maksab selle eest,“ pomises ta. Mask, mida ta avalikkuse ees kandis, oli langenud – vandaali näoilme meenutas näljase hundi oma. Ei pidanud olema teadmamees, lugemaks ta pilgust ja võimsa käsivarre pinguldunud soonilistest lihastest Rooma hävingut. Äkitselt meenus talle münt, mille võõras oli lauale visanud ja mida ta endiselt käes pigistas. Heitnud sellele pilgu, laskis ta kokkusurutud hammaste vahelt kuuldavale sisiseva hingetõmbe. Ta tundis ära vana, unustatud keele tähed ja mehe näojooned, mida ta oli sageli näinud nikerdatuna vana Kartaago iidsesse marmorisse, säilmena Rooma vaenust.

„Hannibal!“ pomises Genseric.

Inglise keelest tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep

***

Fantaasiakirjandusele aluse pannud legendaarne kirjanik Robert E. Howard (1906–1936) oli äärmiselt mitmekülgene kirjamees, eesti keeleski on juba olemas kümmekond ta raamatut barbar Conanist, Punasest Sonjast, piktide pealikust Bran Mak Mornist ja teistest iidsete ajastute mõõgakangelastest. Nende kaante vahele on kogutud kirjaniku 13 ajalooainelist lahinguid ja võitlusi, verd ja vihavaenu, üllameelsust ja kättemaksu täis lühiromaani, jutustust ja lühipala, mille tegevuspaikade ja -aegade diapasoon ulatub Suure rahvasterändamise perioodil Rooma riigi varemeid hävitavaist vandaalidest 5. sajandi Vahemerel varakeskaja Põhjamere viikingiteni, ristisõdade ajastu Bütsantsist ja Püha Maa vürstiriikidest kauge Kesk-Aasta suurte impeeriumide ja vallutajate nagu Tšingis-khaani ja Lonkur Timurini. Vähem osav ei olnud Howard ka 17. sajandi Kariibi mere ja Vaikse ookeani piraatide süngete seikluste kujutamisel.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/19 (Triin Loide)

Mälestused: Sõbrad meenutavad Tartsi

Järelhüüd Ponile (Jüri Kallas)

Intervjuu: Miikael Jekimov – jutuvõistluse võitja Annelinna kivimüüride vahelt (Triin Loide)

Segavereline koomiksimaailm: Kõhe folk2 (Laura Loolaid)

Päeva materjal Wikipedias, mais 2019 (Taivo Rist)

Ülevaade Tõnis Hallaste magistritööst (Tõnis Hallaste)

Raamatuarvustus: Triinu Meres „Kuigi sa proovid olla hea“ – isiklikust üldiseks (Heinrich Weinberg)

Filmiarvustus: Uskumatu ehk Viimnepäev saabub jaaniööl (Martin Nõmm)

Filmiarvustus: Tume Fööniks – adaptsiooniprobleemide lahkamine (Miikael Jekimov)

Larbiarvustus: Hiie needus Vanapaganal (Tea Roosvald)

Ulmkonnakroonika 06/19

Uudiskirjandus 06/19

Weinberg arvab – maikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Jyrka karvustused 06/19 (Jüri Kallas)

Jutt: Vanamehe tola (Glen Simson, Kaido Ojala)

Jutt: Vabastamine (Karmo Talts)

Jutt: Valusad mälestused (Karmo Talts)

Jutt: Kooljapää külavanem (Iti Tõnisson)

Tõlkejutt: Fantoomämblikud (William James Wintle)

Raamatukatkend: Põhjamere mõõgad (Robert E. Howard)